Jan Kostrhun

Absolvoval jedenáctiletou střední školu v Břeclavi, kde maturoval roku 1959. Roku 1964 vystudoval Vysokou školu zemědělskou v Brně. V letech 1965–1984 pracoval jako zootechnik. Nejprve na Státním statku Drnholec, po základní vojenské službě v Okresním plemenářském středisku v Hustopečích u Brna, zpočátku na postu plemenářského zootechnika, později odborného poradce a šlechtitele.

V období let 1985–1990 pracoval coby scenárista. Ovšem již od roku 1965 byl aktivní jako literát, scenárista a publicista. Je autorem či spoluautorem 25 knih, pěti celovečerních filmů, pěti dokumentárních filmů, dvou televizních inscenací a pěti rozhlasových her.

Je nositelem několika cen za literaturu a scénář.

Strakatá kajda

Hlavním protagonistou románu je absolvent vysoké školy, který vykonává svou vojenskou službu s nadhledem, ale přesto se ho úzce a nelibě dotýká šikanování od nadřízených, nesmyslnost příkazů i celý duch této vojenské posádky. Nevyhnou se mu ani tragické události a milostná dobrodružství.

Jan Kostrhun

Strakatá kajda

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Kostrhun – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-85-7

Obsah

Jan Kostrhun

Kapitola první - STRAKATÁ KAJDA

Kapitola druhá - SEZNAMOVACÍ VEČÍREK

Kapitola třetí - JOJKA

Kapitola čtvrtá - SVATÁ NOC

Kapitola pátá - VEČER TŘÍKRÁLOVÝ NEBO COKOLI CHCETE

Kapitola šestá - FARAÓN

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola první

STRAKATÁ KAJDA

My, kteří jsme bezprostředními svědky významných dní návštěvy Nikity Chruščova v naší vlasti, prožíváme tyto dny pod vlivem svých osobních poznatku, které říkají: čs. - sovětské přátelství se prohlubuje touto návštěvou jak po stránce upřímných citů, tak konkrétní praxe. A jak vidí tuto mezinárodní událost svět. Náš tisk již citoval řadu ohlasů socialistického tisku, který se plně shoduje s naším hodnocením, s našimi osobními dojmy.

Skutečnost, že desítky velkých světových tiskových orgánů se v těchto dnech takřka denně zabývají děním v Československu, nejenom v dlouhých článcích a komentářích, potvrzuje, že současná pražská jednání mezi sovětskou a československou delegací v Čele s Nikitou Chruščovem a Antonínem Novotným patří k nejvýznamnějším mezinárodním událostem těchto dní.

(OBRANA LIDU, ústřední orgán ministerstva národní obrany, ročník XXIII, 5. září 1964, číslo 36)

Orosené modříny protíraly ránu oči. Zrály broskve, v korunách kaštanů cukrovaly hrdličky.

Nová asfaltka. Kde jsou ty časy, když jsme s Jakubem Otčenášem v létě, v zimě, vždycky poslední pádili průsekem vydupaným v kukuřici nebo pichlavém strnisku či po zmrzlých hroudách a stíhali poslední vagón na své cestě za vzděláním v jedenáctileté střední škole Břeclav. Všichni již rozumní důstojně kráčívali po odvěsnách vysypaných drobným kamenným štětem, jenom my dva jsme sprintovali po průkopnické přeponě; dva zajíci pronásledovaní teplem postele a přípisy od národního výboru a státního statku a Veřejné bezpečnosti, s pohrůžkami toho nejpřísnějšího potrestání (pokutami počínaje a vyloučením z ČSM konče) za znehodnocování díla rukou bezejmenných, socialistické úrody, jež patří nám všem.

Ano, byli jsme pionýři, Jakub Otčenáš a já, byli jsme průkopníci: černě vyasfaltovaná přepona je toho důkazem, a bude až navěky.

Výhružné dopisy pečlivě uschovávám. Co kdyby se mne někdy někdo zeptal: Kde jsi byl, Adame, když my jsme zkracovali cesty?!

V korunách kaštanů cukrují hrdličky, orosené modříny protírají ránu oči a od Rakvic se blíží vláček kolejáček, stužkou kouře píše nesrozumitelné poselství na modrou oblohu.

Vlak hvízdne před vztyčeným ukazovákem semaforu. Jdu, jako kdybych byl někdo jiný. Jdu, jako kdybych nešel vůbec nikam. A za mnou dupot. Ohlédnu se, co nevidím: Dva rozjívenci, dva zajíci utíkají a sprintují a dupou, leskle nové školní brašny je tlukou po kolenou.

A jak jsem si říkal, čím později, tím lépe, tož nyní jiné svaté rozhodnutí dodává mi sílu. Tak to tedy ne, holenkové, ten vlak mi nesmí ujet. A rozběhnu se, abych utíkal a běžel a sprintoval za prvním dnem prvního školního roku. A srdce, místo aby vykřiklo a zastavilo se, pumpuje dál a stále jenom pumpuje.

Lidé spěchající východem mi uctivě ustupují z cesty. Ženu se špalírem rozmazaných tváří a není to poprvé. Ani naposledy. Naštěstí si nemusím kupovat lístek. Tentokrát je o mě erárně postaráno. A bude ještě erárněji. Důkladně až k zblití.

Emilka stojí na schůdcích, nedočkavě vykloněná, bílou blůzičkou se opírá o usmolenou tyč. Vlak se rozjíždí, vyskočím na schůdky do sousedního vagónu. Vlak jede, dlouho mi trvá, než otevřu dveře. Musím se na ni podívat: Mezi ňadry, na bílé blůzičce černý pruh od mastných sazí a oči jako srnka. Konečně jsem se vyškrabal do vagónu.

„Ty tam nějak spěcháš,“ řekl kdosi.

„O to dříve půjdu domů.“ Dokonce jsem se i usmál.

Ti dva s leskle novými školními brašnami stáli na peróně a smutně civěli za odjíždějícím vlakem. A nabírali k pláči.

Oči smutné jako srnka. Jednou při potulce za rybami našel jsem srnku u břehu v Dyji. V nadmutém břiše měla průstřel, světla prázdná, zamázdřená. Kdosi střelil na měkko a nedohledal. Kdosi; prase. Zpupný zločinec.

Oči smutné jako srnka. Proč vlastně čekala? Řekli jsme si přece - ne! Nesnáším loučení na nádraží, nesnáším fronty nedočkavců, čekajících na příležitost k vyslovení soustrasti. Už tak byla ta naše láska platonická těžká až moc. Ona panna, a já stejný. Stalo se jednou, že oba nás to bolelo až moc. A marně. Komáři slastí řičeli. Stačilo. Řekli jsme si - ne.

Některá ji má ovčí, říkal hladký, snědý, kudrnatý, statný krasavec Tonda, můj spolužák z Brna, co přiříznul si k večeři, kdy a kterou chtěl.

Oči smutné jako srnka. Střelil jsem na měkko a nedohledal. Ty zpupný zločinče; prase!

Nad naším domem kroužili holubi. Červené střechy královského města Podivína se točily na kolotoči. U větrolamu zaorával děda Konečný strnisko a jeho vzteklá klisna Greta frajersky vykopávala přední nohy před sebe, jako kdyby netáhla poslední pluh ve vsi, ale císaře pána, jako kdyby byla lipicánka, klabonosá kladrubačka.

A potom lesík - kamínek na prstýnku (tam se TO stalo), za ním bílý mezník. Před bílým mezníkem se TO stalo - nestalo; snad se TO státi mělo, možná nemělo...

A za tím bílým patníkem nejen konec jednoho obecního katastru.

Za tím bílým patníkem také začátek.

Cizina.

V Břeclavi na druhém nástupišti předstírám, že si zavazuji botu. Čekám, až všichni z toho vlaku vystoupí a odejdou za svým; zmizí. Čekám zbytečně, tedy neúspěšně. Emilka stojí u kašny, VODA NENÍ PITNÁ, bílou blůzičku si čistí kapesníkem, natahuje moldánky.

Bílá blůzička s černou čmouhou od sazí mezi ňadry, právě tam, mezi bílými hraničními kameny.

Slzy kapkají na bílý volánek, mísí se s vodou z kašny.

Poklekněte k prvnímu svatému přijímání.

I to se jednou stalo, tenkrát, když ještě bylo snadné uvěřit.

Zamíří k oltáři, přistoupí k Emilce, takový zarostlý frajer a říká: „Nebrečte, slečno. Koupím vám novou halenku. Celou vás koupím.” A řehtá se jako kůň; zuby si naposled čistil, když se topil v pivu.

To už je i na mě moc. „Nedělej si starosti a odprejskni!“

Pubertální ruměnec mu podbarvuje chmýří na bradě. „Co je ti, vole?“

„Pojď, Emilko, nebo mu dám přes hubu.“

A Emilka jde, neboť jednou již u podobné atrakce byla. Jenomže tenkrát jsem byl silně bit. Rozdal si to se mnou můj kamarád Bora, hrobníkův syn, v podivínském parku za tamaryškem. Tedy - rozdal: stačila jedna rána a šel jsem do kolen. Spletl si mě s někým jiným.

Na nádraží v okresním městě nejen že nerostou tamaryšky, ale navíc má takové nádraží v okresním městě tu zásadní nevýhodu, že se v jeho prostorách neustále potlouká a okouní nepřehledné množství lidí, při těch nejméně vhodných příležitostech, většinou příbuzných, nebo aspoň známých. Dívali se na mě jako na vraha, jako kdyby věděli. A nebylo divu: Emilka po mém boku popotahovala, posmrkávala a stírala si slzičky a byla taková hezounká a bezbranná a křehká.

V parku jsme usedli na lavičku. Slunce již začínalo hřát. Po barevných záhonech poskakovali vrabci, kos samou důležitostí škobrtal o kamínky, v zaprášeném křoví dávno odkvetlého šeříku okouněla veverka.

Naproti ve škole se v otevřených oknech vystavovaly natupírované slečny jako rozkvetlé květináče.

„Pamatuješ...,” řekl jsem najednou, protože i já jsem v té škole naproti po roztomilé tři roky marně rozum bral, a Emilka v sousední řadě, v první lavici u okna, hned před katedrou, každý ze soudruhů profesorů na ní rád pohledem spočinul, na červené halence s bílými puntíky, na havraní peruti nad bílým čelem, zvláště soudruh profesor Malý a nejraději soudruh profesor Kala, pamatuješ...? Pamatuješ třeba na hodiny vašeho dívčího tělocviku tady v parku? Na vaše sladce rozhoupané běhy na sto metrů? Pamatuješ, ty pro mne nejomamněji rozhoupaná...?

Co se vleče - neuteče.

„Pamatuješ, jak jsem ti jednou koupil půlku melounu?“

Emilka se pod slzami usmála. „A já jsem se styděla ho sníst, protože bych si zapatlala pusu.“

„A já jsem se až nadosmrti urazil.“

Pamatuješ...? A pak už se mi z rozkutálených slov podařilo sestavit jenom jednu větu. Ale ta zase byla, až zazvonila: „Už musím jít, Emilko.“

CURIO: Což abyste šel na hon?

VÉVODA: Co mám štvát?

CURIO: Srnu, pane.

VÉVODA:

Štvu stále to nejdražší, co mám.

Když poprvé jsem spatřil Olivii,

já pocítil, že posvěcuje vzduch.

Ta chvíle v jelena mě proměnila,

a moje vášně, jako lítí psi,

štvou mě teď napořád.

„Běž, ať ti to neujede.“ Emilka se usmívala na ruce složené v klíně, a na ty ruce na klíně jí kapkaly slzy.

Po několika srdnatých chlapáckých krocích jsem se přece jenom schlíple vrátil a dal jsem Emilce pusu téměř přímo na pusu. V parku takové loučení vypadá přece jenom úplně jinak než na nádraží.

Z oken školy odnaproti hvízdání a potlesk.

„Můžu... Můžu ti napsat?“ zeptala se Emilka, brada se jí třepala, nosík červenal.

„Musíš, Emilko. Copak to nechápeš? Musíš.“

Šel jsem pryč s rukama v kapsách.

ŘÍHAL: Ani vymočit bych se nešel, abych nezatočil aspoň piruetu. Co si vlastně myslíš, člověče nešťastná?

Takhle to nepřivedeš nikam.

Ještě jednou jsem se ohlédl. Emilka stále seděla na lavičce a její blůzička byla na tu dálku oslnivě bílá a sukně jasně modrá, jako malý kousek oblohy, jako malý kousek oblohy se sluncem v zatmění. Všechno dnes bylo nějaké nezvykle menší.

Koupil jsem si noviny a byl jsem připraven. Vlak na Přerov také; na třetím nástupišti. Uvelebil jsem se k oknu a jenom tak tak se mi podařilo schovat za obrácené Rudé právo. Kolem procházel Pařez se snoubenkou a vizitýroval cestující v nepříliš velkou důvěru budícím vlaku. Takový už měl Pařez pohled na svět. A když dívku, tak zásadně snoubenku z bohaté rodiny. Opravdu úspěšný mladý muž. Na vysoké škole hned od první příhodné chvíle vedoucí studijní dvacítky, od druhé příhodné chvíle předseda ročníkového výboru ČSM a místopředseda SČSP, od třetí příhodné chvíle předseda ročníkové bojůvky KSČ a od čtvrté příhodné chvíle na vojenské katedře velitel čety. Budoucí přinejmenším tajemník okresního formátu. Nyní jeden ze tří výtečníků - desátníků absolventů. Nové tepláky, stejně nově švestková bunda. Nové bílé tenisky. Jasný pohled do skvělé budoucnosti. Oddané oči poddané snoubenky.

Byla by to pro mne takhle pro začátek jistě ta nejlepší společnost, bohužel již z pouhého pohledu na jeho ustaranou, podezřívavou tvář se mi celých pět let na vysoké dělalo úspěšně mdlo. A nyní jakbysmet.

Ve stanici Hrušky - zastávka, přistoupil kněz.

„Pochválen buď pán Ježíš Kristus.”

Oblýskaný černý oblek. Boty zaváté prachem světských cest. Bílý kolárek. Husté bílé vlasy. Vytáhlý jako sloupek ve vinohradě a stejně obrostlý. Pod paží pouzdro na housle.

„Dobrý den, velebný pne.“

Farář se posadil a pečlivě si uhlazoval všechny záhyby, i ty, které nešly. Ale ještě vzdychl a vstal a natáhl se pro houslový futrál. Odklopil víko. Uvnitř měl černou knihu a svačinu, pečlivě zabalenou do ubrousku v silonovém sáčku. Knihu položil na poličku pod oknem. Vzhlédl. Nestačil jsem schovat zvědavý pohled.

Usmál se na mě, ve studu přistiženého. „Aktovku mi včera někdo ukradl, na cestě za věřícími.“

Krásná kniha, také bych někdy chtěl mít podobnou. Lesklá kožená vazba prolamovaná do tajemných obrazců, zlatá spona, zlatá ořízka, střapeček pestrobarevných šňůrek. Papír jemnější než tajné povzdechnutí, stránky posypané droboulinkými zrníčky máku.

„Pěkný den.“

„Pěkný? ... Jak pro koho.“ Snad se mu nechci vyzpovídat...? Klekával jsem kdysi před zpovědnicí a šeptal ustrašeně do ucha nastraženého za dřevěnou mřížkou a třepotavě si pak vymodloval rozhřešení. Honívali jsme se kolem kostela a kradli si hříchy pečlivě vypsané na listu z písanek. V tom věku bylo těžké mít několik solidních hříchů, které by kámošům ze třídy nebyly k smíchu. Těžké a nepochopitelné. Nyní je to zase až příliš snadné.

„Rukuju,“ vyhrklo ze mne.

S porozuměním se na mě usmál a pak se zase vážně díval střídavě na písmenka jako zrnka máku a oknem na nekonečnou rovinu mezi Bzencem a Moravským Pískem, na tu vyprahlou krajinu žlutou od písku a sluncem spálené trávy.

Když vystupoval, naklonil se ke mně zašeptal: „Budu se za tebe modlit, synu. Víc nemohu udělat.“

„Děkuji, velebný pane.“

A potom šel pěšinkou podél trati a pozorně se díval pod nohy, aby neuklouzl.

Vlak se namáhavě rozjížděl. Kdyby se mu to nepodařilo, nic by se nestalo.

Ale podařilo se.

V opačném případě by stejně Pařez bryskně zjednal nápravu. Nápravu se všemi důsledky. Včetně popravy, kdyby na to přišlo. Ach jo...!

Vlak jel z jihu směrem na sever a na žlutém písku spaly křivé borovice jako unavení tmaví ptáci.

Ach jo...

Hanácké Atény.

VÍTÁME VÁS - ZDRÁVSTVUJTĚ - WILLKOMMEN - WELCOME!!!

Hovno, vy jásavé vykřičníky! Rukuju!

Budu se za tebe modlit, synu. Víc nemohu udělat.

Kroměříž.

Nyní ovšem nejde o jedno z významných moravských kulturních center s údajně bohatým hudebním životem. Nyní ovšem nejde o barokní zámek z konce 17. století, původně gotický kroměřížský hrad, v současnosti cenná galérie a vlastivědné muzeum. Nyní ovšem vůbec nejde o to, že v zámeckém sále zasedal na přelomu let 1848 - 1849 říšský ústavodárný sněm, rozehnaný vojenskou chátrou, tou dotupa vycvičenou sběří. Nyní ovšem v žádném případě nejde o to, že by pozornosti návštěvníků města Kroměříže rozhodně neměla ujít známá raně barokní zahrada a její kolonáda, zvláště nyní v rozhořívajícím se podzimu, a vůbec celá památková rezervace městského jádra.

Nyní jde především a zejména o to, že rukuju.

A v důsledku téhle generacemi ověřené nechutnosti pak jde následně o to, aby nebyla válka. Protože umřít ještě dříve, než člověk začal žít, to nemůže být po chuti ani totálnímu blbovi.

VÍTÁME VÁS - ZDRÁVSTVUJTĚ - WILLKOMMEN - WELCOME!!!

Běžte do prdele, vy zelené vylízané mozky v bunkrech generálních štábů, běžte do prdele i s tím vaším celosvětovým mírem, má-li být vybojován třetí světovou válkou!

Není sporu o tom, neboť to prověřily generace, že v mundúru zeleném je frekvence sprostých slov asi tisíckrát větší než v normálním životě. Sprostá slova jsou hojivá mast.

Není sporu o tom, že nyní jde zejména o moje zkurvené rukování. A že jsem ještě nenarukoval.

Do půlnoci půl dne času.

Ještě půl dne si každý vojenský prokurátor může trhnout nohou.

Kroměříž. Hanácké Atény. VÍTÁME VÁS - ZDRÁVSTVUJTĚ - WILLKOMMEN - WELCOME!!! Děkuji vám, moji drazí, leč střízlivého mě nedostanete ani do těch vašich kreténských kasáren Jana Žižky, VÚ 00 0000, bože, tolik hajzlů pohromadě, ani do té vaší idiotské záchytky v protialkoholní léčebně toho vašeho smutně proslulého kroměřížského blázince. Střízlivého tedy rozhodně ne.

Modlete se za mě, otče, abych potom, někdy našel tu správnou bránu ke klidu a pokoji takřka nebeskému. Modlete se za mě, otče, prosím... A já se také budu, aby víra má mě uzdravila.

MLÁDÍ - ZÍTŘEK - KOMUNISMUS!

Jistě. A do půlnoci půl dne času. Ještě.

Pod pivo je nejlepší guláš. A prvnímu pivu nejlépe sluší pivo druhé. A potom už to jde většinou samo.

Jestliže můj oblíbený Shakespeare musel, aby se nezbláznil, musel vynaleznout ten zvláštní způsob dramatu jenom jemu samotnému vlastní, tak pivo musel vynaleznout nějaký bohužel neznámý voják, aby se nezastřelil.

To byla moje utkvělá myšlenka po pivu sedmém.

Pivo uklidňuje, o tom žádná řeč.

ŠAŠEK VEJRAŽKA: Pánbůh naděl moudrosti těm, kdo ji mají, a bláznům užitek z jejich bláznovství.

I stalo se tak, jak jest psáno; užitek se dostavil: Po sedmém pěnivém plzeňském mně mohla být třetí světová válka ukradená. A vojenský prokurátor hrozící za bukem půlnoci také.

ŠAŠEK VEJRAŽKA:

Rozume, při mně stůj, ať svedu něco hodně pitomého! Ti chytráci, kteří si myslí, že tě mají na centy, jsou často nejhorší blázni, a já, který určitě vím, že tě nemám, jsem vlastně svého druhu mudrc. - Neboť, cože praví Kvinapalus? Lepší moudrý blázen, než bláznivý mudrc.

Po sedmé dvanáctce člověk mé konstituce nemůže být než mudrcem. Bláznivým.

Bylo kousek po páté odpolední.

Tedy ten nejvhodnější čas pro radostnou neohlášenou návštěvu kamaráda z dětství.

Nerad vypadám jako blb, když hloupými dotazy lákám od domorodců samozřejmé odpovědi. Vždyť i v neznámém městě stačí jenom trochu logicky myslet a výsledek se dostaví sám.

Je-li někde v Kroměříži ulice Rudé armády, pak přece nemůže být nikde jinde než v novém lampasáckém sídlišti. Nové sídliště na první pohled lampasácké jsem viděl z vlaku. I vydal jsem se oním do mozku venkovana spolehlivě vypáleným směrem.

Lampasácké sídliště jsem opravdu našel bez problémů. Ulice Rudé armády v něm nebyla.

Zato reklamní poutač; metr jeden na metry tři:

SPOLU V BOJI - SPOLU V RADOSTI!

Panebože!, kam jsem to přišel?, kde to jsem?

Kroměřížští nepochybně hřešili na ten blázinec v tom svém krásném starobylém městě: Ulice Rudé armády protínala městskou památkovou rezervaci jako meč přátelství zakalený v boji.

Tož tak: ulice Rudé armády, číslo popisné 15. Správně. Na čele pot. Na dveřích cedulička: JAKUB OTČENÁŠ. Výborně! Zazvonil jsem. Dlouho jsem zvonil, než se dveře pootevřely, zaraženy řetězem, škvírou se prosmýkl puch zatuchliny, zablýsklo se oko.

Rázným pohybem jménem k poctě zbraň jsem skryl tvář za litrovou láhev rumu.

„Soudruhu nadporučíku,“ zahlaholil jsem bodře, „kudy se nejrychleji dostanu ke kasárnám Jana Žižky?“

„Pořád rovně!“ A s vojáckou vlídností zabouchly se dveře.

Jistě. Vždyť i v úplně neznámém městě stačí jenom trochu logicky myslet. Kam jinam by měla ústit ulice Rudé armády, než do kasáren Jana Žižky z Trocnova?

Do prdele...!

Zvonil jsem a zvonil, dokud se dveře opravdu rázně po vojensky neotevřely. „Tak co je?!”

Nadporučík Jakub Otčenáš se tvářil více než přísně. Nadporučík Jakub Otčenáš zuřil. Měl hnědé tepláky s vytlačenými boulemi na kolenou, zelenou košili s vyhrnutými rukávy, hnědé tenisky s proklubanými palci v zelených ponožkách a sto chutí mě zastřelit nebo jinak, ale hlavně rychle zabít. To poslední ho naštěstí přešlo, když konečně pořádně zaostřil.

„Koubek, co vy tady?“ uklouzlo mu vojácké pšouknutí.

Krčil jsem nos nad tím zatuchlým puchem z chodby.

„Adame, kde se tady bereš?!“ zajásal.

„Přijel jsem na návštěvu, ty ptáku zelený.“ A dekoroval jsem ho lahví rumu.

Přijal to vyznamenání se zjevnými rozpaky. Prostě zatím teprve ještě nadporučík. „Víš, Dana se ještě nevrátila z práce a já píšu s malým úkoly do školy.“

„No jo... tak jo... Neboj se, nepřijel jsem na návštěvu. Já sem jenom rukuju.“

„Neblázni!“ zazářil. „Vážně?! Tak to se uvidíme častěji.“

„Doufám,“ pravil jsem významně. Nepochopil. Už jako děcko chápal jenom pomalu a nerad. A jeho tatík jakbysmet. Nebo pochopil, a za blbce jsem opět já. „Tak si představ, že na mě už také došlo. Rukuju! ... Ale co tady se mnou, proboha, budete dělat?“

„Jenom se neboj. Ono se už něco najde.“

Chápal. Až moc dobře chápal, ten prevít podivínský!

„Prostě z tebe uděláme důstojníka. V jaké hodnosti nastupuješ?“

„Co já vím.“

„Ty nevíš?!“

„Až co ukážeme v základním výcviku, řekli nám.“

„Tak se snaž, vojíne absolvente, tak se snaž.“

„Provedu, soudruhu nadporučíku! ... A nemohl bys ty nějak, rozumíš...“

Nerozuměl. Absolutně ničemu nerozuměl. Lampasácké oči čisté jako studánky v básních z první republiky. Jenom té flašce rumu rozuměl. A tu držel pevně.

„Třeba o něčem víš... Někoho znáš... Tady v Kroměříži by se mi asi docela líbilo... Umím ozdobné písmo, takové to kaligrafické... Někde na štábu...“

„Uvidíme, co se dá dělat.“

Viděli jsme hned: Kolem spěchal plukovník. Nadporučík Jakub Otčenáš ztopořil, hnědé tenisky srazil patami k sobě a škubl hlavičkou. Ano, viděli jsme ejakulaci zelené blbosti. Plukovník spěchal.

„To víš,“ řekl nadporučík Jakub Otčenáš, můj nejlepší kamarád z dětství a spolužák, jedenáct let jsme seděli v jedné lavici, při vší skromnosti nebýt mne, tak z matematiky nikdy neodmaturoval. Jakub Otčenáš... Bok po boku jsme zkracovali cesty.

„No jo,“ řekl jsem. „Co Dana?“

„Nic. Normálně.“

Rýžovali jsme slova jako zlatokopové na Dyji.

„Ráno jsem si na tebe vzpomněl, když jsem utíkal na vlak.“

Usmál se. „To už je dávno.“

Pokud to vůbec někdy bylo... „Už musím jít.“

„Nebudu tě zdržovat. A nezapomeň na starého kamaráda.“

„To se bohužel nedá.“

Nechápal. Nerozuměl. „Tu flašku rumu ti raději schovám doma.“

„U tebe jí bude líp.“

Srdečně jsme se zasmáli. Jeden na druhého, sami sobě, jeden druhému.

Ještě za mnou zavolal: „Ty, Adame!“ A mával rukou, abych se vrátil. Aby se mohl ostražitě rozhlédnout a zašeptat: „Pamatuješ si ještě, jak se řeší trojčlenka?“

„Trojčlenka?!“ Nechápal jsem; nerozuměl. Oči čisté jako studánky v básních z doby národního obrození. Aspoň doufám. „Trojčlenka? ... To už ani nevím, co to je.“

A bylo to.

SPOLU V BOJI - SPOLU V RADOSTI!

Panebože...!

Vojáček u brány, takové ucho uhrovité, s rozkoší studoval můj povolávací rozkaz.

„Počkejte tady!“ zavelel. „Odvedeme si vás!“

„Vole,“ broukl jsem pobaveně. Nějak jsem k tomu ptáčátku zelenému nemohl cítit jiný než chápavě otcovský vztah. Pivo prostě uklidňuje. A měl jsem jich už devět. Předsevzetí STŘÍZLIVÉHO MĚ NEDOSTANOU je poměrně příjemně uskutečnitelné předsevzetí.

SOVĚTSKÁ ARMÁDA - ARMÁDA NAŠICH OSVOBODITELŮ!

Standardní výrobek: metr jeden na metry tři.

Vymýšlet taková hesla, to věru není žádná legrace, pomyslel jsem si s úctou. Ale zato ty výsledky, zato ty konce.

Sedě na vápnem natřeném obrubníku, pokuřoval jsem čestrfildku. To tady vůbec nikdo nevěděl, jenom JÁ: Jednak těch devět piv, samozřejmě, sedm plzní a posléze dvě méně hodnotné přerovské dvanáctky, téměř odporné, naštěstí!, ale hlavně a zejména - v rámci bojové přípravy přečet jsem si jeden z nejlepších románů všech dob, aspoň dle mého soudu (takový prostý jsem já, matinko), román AŽ NA VĚKY od Jonese (džounze) Jamese, 1921-1977, nemýlím-li se.

Co bych se mýlil. Zmýlil jsem se pouze jednou v životě, ale zato pořádně: Místo abych se narodil jako holčička, narodil jsem se jako chlapeček; dle zápisu v matrice. Holčičky rukují do zeleně, jenom když se jim zachce.

SOVĚTSKÁ ARMÁDA - NÁŠ NEJVĚRNĚJŠÍ DRUH VE ZBRANI!

Panebože...!

Vojáckým stromům topolům se chvěly listy v nám lidem nepostřehnutelném vánku. Ticho a klid a mír, jako v blázinci.

Přidupal podsaditý četař. Jak jsem ho tak viděl, řekl bych, že od nich z vesnice to na četaře nedotáhl ještě nikdo.

„Kde je?!”

Vrátný zelený, ptáčátko uhrovité, zamával křidélkem.

„Jak to, že nestojíte v základním postoji?!” podivil se četař výhružně.

„Jak to, že nemáte vyžehlenou uniformu, soudruhu četaři? A vyčištěné boty?“

Četař se brunátně zamyslel. Trvalo mu to dlouho.

„Josef, neblbni,“ vmísil se vrátný. „Katedrista, znáš je,“ vyplivl štítivě.

„No a co?! Takových jsme už viděli! Tak vztyk a jdeme!“

Šli jsme.

SOVĚTSKÁ ARMÁDA - PILÍŘ SPOJENÝCH OZBROJENÝCH SIL VARŠAVSKÉ SMLOUVY!

Panebože...!

Dobře jí tak.

„Tak za kolik to máš, bažant?“ otázal se můj průvodce četař Josef a věnoval mi vojácký roztomilý úsměv jako na tabuli cti.

Věděl jsem, že mu udělám radost. „Tři sta pětašedesát.“

Chtěl jsem mu udělat radost.

A povedlo se.

„Já za třicet,“ pochlubil se pyšně, jako kdyby právě pochopil teorii relativity.

„Jenom aby tě to nemrzelo,“ rýpnul jsem si.

„Jak to myslíš?“ znejistěl.

Nechápal samozřejmě vůbec nic. Leda že by měl v úmyslu promenádovat se i doma na vsi s četařskými epoletami.

„Tak...“ Ukázal na dveře s cedulí SÍŇ BOJOVÝCH TRADIC.

„A pamatuj si, bažant: Vojna není kojná!“

„To jsem si zapamatoval už v první obecné.“

„Poslouchej...“ Četař Josef se rozhodl poctít mě svou přízní. „Neprodal bys mně ty tvoje džíny? Hodily by se mně ke košeli.“

„To je raději spláchnu, kamaráde.“

Za stolem v SÍNI BOJOVÝCH TRADIC seděl kapitán zřejmě přiotrávený bombážovanou konzervou a v ruce třímal ústřední orgán ministerstva národní obrany. Ten ústřední orgán se kupodivu nazýval OBRANA LIDU.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem uctivě. Ba, ba; srdnatost mě nějak přešla.

„Jméno?!“

„Adam Koubek.“

„Na vojně se hlásíme i s hodností!“

„Hodnost nevím.“

„Jak to - nevím?!“

„Hodnost mně zatím ještě nikdo oficiálně neudělil. Až po základním výcviku. Říkali.“

„A co jste dělali na vojenské katedře, sakra?! Flákali jste se a honili si péra?!“

Přirozenou inteligencí jsem vycítil, že pro moji budoucí vojenskou kariéru bude prozíravější brát tuhle otázku nepochybně vzdělaného soudruha kapitána jako řečnickou.

„Můžete si myslet, co chcete, soudruhu svobodníku absolvente! A já dobře vím, co si myslíte! Ale tady jste v kasárnách! ... Takže svobodník absolvent Koubek, jasné?!“

„Ano.“ Adam, ty vole.

„Váš povolávací rozkaz, Koubek!“

Kapitán si mě zaškrtl v seznamu. „Z toho vašeho Podivína sem trvá cesta celý den?“

Opět řečnická otázka. Skvělý řečník, ten kapitán.

„Ale Koubek má samozřejmě času dost!“

Podíval jsem se na hodinky. Do půlnoci ještě času fůra.

„Kam by spěchal, Koubek!, když se jedná jenom o splnění nejčestnější občanské povinnosti! Nemám pravdu, Koubek?!“

Měl. Měl svatou pravdu. Ale nepochválil jsem ho.

„Kolik máte v sobě piv, Koubek?“

Další otázka zjevně řečnická. Ale co si o sobě ti lampasáci vlastně myslí?! Tak schválně:

„Devět, soudruhu kapitáne.“

„Devět... Devět?! Víte, co by na to řekl vojenský prokurátor?!“

Už to trvalo dlouho.

Kapitán mě probodl pohledem, jak se říká, a přikreslil si k mému zaškrtnutí ještě malý křížek. Možná to ovšem třeba byly ty zkřížené granáty, nebo co to vlastně je, odznak nás dělostřelců.

„Vypadněte, Koubek,“ řekl kapitán unaveně. Však se také nadřel. „Chodbou pořád rovně, do posledních dveří.“

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi odejít!“

„Řek jsem vypadněte, Koubek. A laskavě si zapamatujte, Koubek, jestli vám tedy můžu poradit, že vojna není kojná.“

A tak jsem byl neodvolatelně zaregistrován k základnímu výcviku u VÚ 1535 Kroměříž. Později ten akt prošel denním rozkazem číslo 208/65. Pro případ mého totálního zničení v budoucím eventuálně možném, z naší strany nepochybně ušlechtilém až svatém vojenském konfliktu jsem dostal přidělenou teoreticky nezničitelnou kovovou známku číslo 1551842.

Panebože...!

Bylo 1. září 1964. Pro normální lidi skončily prázdniny a začal nový školní rok.

Pořád rovně, do posledních dveří. Narodil ses, a proto umřeš. Orientační tabule je zbytečná. Červené kachlíky, jako na jatkách. A odporný zatuchlý puch, jakým mě obdařila chodba domu, v němž přebývá můj kamarád z dětství Jakub Otčenáš. To nebyl náhodný závan zápachu. To smrděla vojna jako taková. A ten smrad se řinul přímo z její podstaty. Červená dlažba jako někde na jatkách. Na jedné straně očíslované dveře, na druhé okna. U každých dveří zelený regál na kanady. Boty jsou černé, smutně zvadlé. Výklenek natřený zelenou olejovou barvou, neposkvrněné ručníky. Zelené. V dalším zeleném výklenku řada samopalů provlečených ocelovým lanem v síle prstu. Místo pečeti rozpustile zlatavý visací zámek čínské provenience. Za zeleným stolkem zelený voják. Na zelených prsou má červenou splétanou šňůru s ohlodanou píšťalkou. Na hnědém opasku se zelenou sponou bajonet s hnědou rukojetí. Na černé tabuli bílou křídou stav mužstva. Na rotě, odveleno, dovolená, VOP, ošetřovna, vězení. Hesla, hesla, hesla. Na nástěnkách názorná agitace. Spřátelené armády, znepřátelené armády. Hesla, hesla, hesla; kachlíky červené jako na jatkách.

Ať se loudám sebevíc, k těm svým posledním dveřím stejně jednou přijdu. Číslo 1551842.

Panebože, odpusť mi, že tak často beru Tvé jméno zcela nadarmo. Pravý opak je mým přáním a touhou a prosbou, a Ty to dobře víš, ba ještě lépe než já.

Pařez, pochopitelně! Urovnává obsah skříňky. Zelené. Podlaha je červená jako na jatkách, jinak je zelené téměř úplně všechno.

„Ahoj, Adame!“ Pařez se uhnízdil daleko ode dveří, daleko od oken, daleko od průvanů. Na nových hnědých teplácích již má vytlačené boule na kolenou. Zato jeho zelená košile lahodí oku ještě ostrými záhyby.

„Ahoj, Franto.“ Musím si dávat pozor. Na Pařeza reaguju dosti neurvale, téměř alergicky. A mě pohled aspoň na jednu konstantu prakticky neměnnou kupodivu docela těší. Byť je to pohled na hnědozeleného Pařeza. „Co tady děláš?“

„Vidíš.“ Táhne mě za rukáv. „Urovnávám si skříňku.“ Očka mu září, jako kdyby mně předváděl kolekci pornografií.

„Neblázni... To nikdy nedokážu.“

„To nic není. Je tam papír, rozumíš?!“

Nerozumím. Jak bych mohl. Panebože...!

„Do každé košile je zabalený pruh tvrdého papíru. Do košile, do onucí, do podvlíkaček, do trenýrek, do tepláků přirozeně větší.“ Láskyplně uhladí úhledný komínek. „A ono to zařezává. To si pořídím i doma. Tady je volná postel.“

Na posteli hromada věcí. Na posteli vetešnictví. Smradlavé. Prim hraje naftalín. A všem těm krámům vévodí strakaté maskáče, stejně strakatá kajda. Jako když se malíř zblázní, nebo když se do podzimu oblékne lužní les. Zelená, žlutá, oranžová, hnědá, kabátec pro šaškův parádní výstup, strakatá kajda, co spolehlivě rozesměje nenáročné publikum.

Ale já přece nikdy nebudu mít ani zdaleka tak strakatý mozek, jak strakatou kajdu jste mi přidělili. Nechci!

„Mně se to nelíbí.“ S hlavou v dlaních usedám na postel. Žalost pohledět.

„Nesedejte si na tu postel!“ třeskne ode dveří.

„A to jako proč?“

„Protože od budíčku do večerky je postel zakázána! Ani sedět, ani ležet, jasné?!“

Zatím ještě ne, ale při pohledu na četaře Josefa se mi začíná rozjasňovat, a to velmi rychle: Těch piv jsem si naordinoval málo, zatraceně málo.

„To je náš maršál,“ chlubí se Pařez.

Četař Josef se tváří jako maršál generalissimus.

„Jsem četař Josef Černý, velitel světnice. A vy se převlékněte a potom si pod mým dohledem urovnáte věci do skříňky! Jméno?!“

„Polib mně prdel.“

„Co jste to říkal?!“

„Adam Koubek,“ odpoví Pařez místo mě. „Adam Koubek. Pět roků jsme spolu chodili na vysokou.“

Asi jsem Pařezovi křivdil. Asi bude dobrák. Dobrák od kosti.

Ono to netrvá ani nijak dlouho, a z člověka je voják: hnědé tepláky, zelená košile, zelené trenýrky, zelené ponožky, hnědé tenisky. Klidná, uklidňující barevná harmonie. A z člověka je voják. Smrdí, i když nemusí, i když nechce. Smrdí, jako kdyby již zemřel. Tak je to.

Civilní svršky i spodky zabaleny do papírového pytle. Hnědý papírový pytel převázán zeleným motouzem. Čitelně vyplněná průvodka, čitelná adresa: PAN ADAM KOUBEK, ZBOROVSKÁ 277, PODIVÍN, OKR. BŘECLAV. Schizofrenie jako prase. Ale to je tím, že otcové s takovou oblibou pojmenovávají své syny sami po sobě.

A takových balíků, schizofrenický odesílaných vlastní osobou tady jakoby vlastní osobě tam, je pod oknem hromada.

A četař Josef Černý, velitel světnice, ji kontroluje. A významně potěžká balík, který si jakoby posílám sám sobě, tam kamsi do Podivína, pokud ještě je, pokud vůbec kdy byl, tam kamsi do jakéhosi Podivína, kde už tedy já jakožto Adam Koubek rozhodně nejsem. A dlouho nebudu.

A ještě významněji se na mě podívá.

A má pravdu. Ten balík je dostatečně těžký na to, aby v něm byly nejen moje džíny, ale i triko a vůbec všechno, co ještě před chvílí bylo moje. Moje, ty kreténe! Stejně by ses tou svojí prdelí nemohl do těch džínů naládovat, kapoune!

„Jak myslíte, Koubek.“

„Myslím. Budeš se divit, Jozef, ale myslím. Cucullus non facit monachum.“

„Co jste to zase říkal, Koubek?!“

„Jako obvykle, když spolu debatujeme, Jozef. Polib mně prdel.“

„To bylo latinsky, soudruhu četaři,“ vysvětloval můj zlatý Pařez snaživě. „Znamená to - kutna nedělá mnicha.“

Z Pařeza ta vojna určitě udělá dobráka. Dobráka od kosti.

Pro četaře Josefa Černého, velitele světnice, to byl ovšem poněkud příliš silný čaj.

A já jsem měl na pelesti postele plechovou tabulku s mým jménem. Zatím stále ještě bez hodnosti, i když jsem se o ni dožadoval. A to mi prozatím stačilo.

Motáme se jako bludné duše sem a tam. Postele jsou opravdu tak krásně ustlané, že by byl hřích rozvalovat se v nich jako zvíře mimo časovou výseč mezi večerkou a budíčkem. Překážíme si a vyprávíme nesmysly. Pařez píše dopis. Snoubence. Na podlaze mezi postelemi hrají tři zvrhlíci mariáš. Závidím, závidím... Jsem lokomotiva, která nějakým nedopatřením jede po polní cestě.

Jeden z mariášníků vzhlédne, usměje se. „Dobrý, ne? Heslo dne - kdo je připraven, není ohrožen!“

Karty mlaskají.

Dobré heslo, na rozdíl od jiných. To je tak dobré heslo, že by mohlo být heslem roku: KDO JE PŘIPRAVEN, NENÍ OHROŽEN!

Kouřit na chodbě dovoleno. I když s výhradami. U okna popelník na můří noze, obrovský jako díže na zadělávání chleba. Stmívá se. Pod okny na škvárovém hřišti se honí kluci za míčem. Někde se někdo směje, dozorčímu u stolku vyhrává tranzistorové rádio. Takový blázinec, a normálně se stmívá!

„Co tady s námi budou dělat, proboha?!“

„Zopakujeme si, co jsme se naučili, a potom hurá na útvary!“

Pařez, ten vůl, se těší!

„Ze mě velitel nebude. Ať mě dají někam k ledu.“

„Musíš je pěkně poprosit.“

„Už se stalo. Mám tady známého. Říkal, že se pokusí.“

„Takových řečí jsem už v životě vyslechl.“

Tentokrát souhlasím. Ale jednu chvíli jsem se již viděl sklánět nad mapou a zakreslovat do ní kolečka a křížky a kosočtverečky, a rádio tiše hraje veselé písně a můj přítel Otčenáš se ptá: „Nedal by sis kávičku, generále?“

K první večeři máme plný koš konzerv. Četař bere jednu po druhé a otcovsky poučuje: „Tohle můžete klidně zahodit, tohle není vůbec k žrádlu, touhle konzervou jsem jednou otrávil svého psa.“ Takže kynolog. Myslí to s námi dobře. „Jedině tahle konzerva se snad dá sníst, ale musíte mít hlad. A tady v té poslední je toaletní papír, sušená melta, energit a pomerančový šumák.“

„V tom je ukrytý nějaký hluboký smysl.“

„Všechno to stojí za hovno!“ vykřikne druhý hlas.

„Rok se tady onanovat!“

Jenom četař zachovává velitelský klid a coby spasitel chodí mezi rozvášněným davem a rozdává konzervy. Kádéčka. Suchá strava; takzvaná.

„Je to pravda, soudruhu četaři,“ dává se slyšet Pařez zoufalým hláskem, „že dávají do kávy brom?“

„Prý ne,“ uklidňuje četař. „Ale nás v přijímači přešla chuť úplně na všechno.“

„Jestli mně něco udělají, tak je budu žalovat.“

Pařez! Chudák! Už ho vidím, jak si večer co večer prohlíží camprlíka. Lupou.

Večerka.

Trubka zazněla z otevřeného okna protější budovy. Její hlas se vznesl nad pusté, temné nástupiště. Trubka trýznila svým naprostým soustředěním ke skoku, který se jí přece nemůže podařit, ale podařil se a melodie zmizela mezi hvězdami. Poslední tón smutnější než klinkání umíráčku u nás doma. Jenom ty nejotrlejší povahy mohly ještě o něčem žvanit, jenom ti největší zoufalci se ještě mohli křečovitě chechtat sami sobě v nočních košilích, v nočních košilích barvy shnilých pomerančů. Takovou barvu mohl vymyslet jenom totální idiot a schválit naprosto vylízaný zelený mozek.

Mým útočištěm se stal strop. Čistý, bílý strop, jenom vzít tužku a malovat, jenom přimhouřit víčka a malovat.

„Vztyk!“ zařval četař. „Pozor!“

A kupodivu se tak stalo. Nebožtíci v rubáších barvy shnilých pomerančů obživli a vztyčili se do pozoru.

Major se zlatou šňůrou na hrudi pomalu procházel kolem nás. Nový žlutý pás neboli dohoda mu vrzala na břiše, nábojnice na šňůře cinkaly jako rolničky na chomoutu valacha, z pouzdra na zadku mu trčela pažba revolveru. Ještě byl zadýchaný z té přemíry schodů.

Studená podlaha nepříjemně chladila. Jako na porážce.

„Trenýrky nemáte?!“

Mlčeli jsme, protože na nikoho neukázal prstem. Na konci světnice se major otočil a vracel se zpátky.

„Nadzvedněte si ty hábity!“

Nechápavě jsme se na sebe podívali. Ale byla to pravda.

„Nerozuměli jste?! Vysoukejte si ty noční košile!“

A kupodivu i tohle se stalo tak, jak se státi mělo. Na vojně je samozřejmě možné i nemožné. Jako jeden muž jsme si zvedli noční košile barvy shnilých pomerančů pod brady a major šel přehlídkou pomalu a s chutí kolem nás. Mezi dveřmi se otočil. Pohupoval se na špičkách a spokojeně se usmíval. A jak se tak pohupoval, celý vrzal, celý celičký.

Dokud ho neodstrčil Tonda. Dokud ho razantně nenabral na rohy náš ročníkový plemeník Tonda, hladký, snědý, kudrnatý, statný krasavec Tonda.

„Tě péro, nádhery!” zahlaholil.

A potom zkameněl. Zdálo se, že navěky. Ale ne: nejdříve mu poklesla spodní čelist. Potom nechápavě civěl na tu hrůzu. Potom se s vyvalenýma očima mazlil s tou krásou. A nakonec se rozchechtal až k dávivému kašli.

„Adame, doktore, co to máš za ptáka?!“ dusil se zajíkavě. „A Pařez, ježíšmarja, Pařez...!“ Ukazoval prstem a dusil se až nebezpečně.

Tak už jsme byli tři.

„S vámi si to vyřídím, až budete v uniformě!“ vyprskl major na Tondu.

Tonda si naposledy odkašlal a zvážněl. Otřel si poprskanou tvář bílým kapesníkem. „To je kdo?“ zeptal se a kývl hlavou k zlostně vrzajícímu majorovi. „Ten patří taky k nám?“

Frajer. Prostě Tonda - frajer.

„Zhasnout!“ zavelel major. „Zhasnout a spát!“ A práskl dveřmi.

„No dobře, ale co já?“ lamentoval Tonda.

„Tady je prázdná postel.“

„Aúúú! Co blbneš?! Nevidíš, že tady ležím?!“

„Promiň. Nevidím, no. To nemůžete, sakra, aspoň na chvíli rozsvítit?!“

„Vyloučeno,“ zadrkotal četař Josef Černý, velitel světnice.

„Tak si naserte. Všichni. Kromě tebe, Adame. S tebou se políbím až ráno.“

„Tady je ta volná postel. Kam pořád lezeš?“

Konečně Tondovo krásné statné tělo žuchlo na to správné místo. „Teda pánové, řeknu vám, že tolik ptáků pohromadě jsem ještě nikdy neviděl. A že už jsem viděl ledaco. To mi můžete věřit. To byl přímo slet! ... A co tady hledáte tak brzy, vy volové. Na vojnu se přece chodí, teprve až zavřou poslední hospodu! To vám doma neřekli? .... Střízlivého mě nedostali. To teda ne!“

„Co by na to ovšem řekl vojenský prokurátor, to tedy nevím, nevím.”

„Podívej se, Adame, vždycky jsem ti býval něco jako starším bratrem. A jako takový ti s plnou odpovědností říkám, že v tomhle delikátním případě mně všichni prokurátoři, co jich jenom na světě je, můžou políbit prdel. Já mám ještě nejméně půl hodiny čas. A vlast může být ráda, že jsem se vůbec dostavil, kam mě povolala. Vždyť já jsem mohl klidně emigrovat, kdyby na to přišlo. A že jsem o tom velmi vážně uvažoval, na to můžete vzít jed, vy volové.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strakatá kajda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.