Miroslav Ivanov

Byl český spisovatel a publicista, zabývající se především historií a literaturou faktu.

V roce 1948 odmaturoval na gymnáziu v Jaroměři. Rok pracoval v různých povoláních a poté začal studovat češtinu a dějepis na Univerzitě Karlově v Praze, kde promoval v roce 1953. Do roku 1960 byl asistentem na Filosofické fakultě UK. V šedesátých letech pracoval jako redaktor časopisu Hlas revoluce. V roce 1967 přešel na dráhu spisovatele z povolání. Věnoval se především kauzám z české historie - rukopisné spory, smrt Svatého Václava a další.

Byl dlouholetým předsedou Klubu autorů literatury faktu.

Český pitaval aneb Královraždy

Miroslav Ivanov v mnoha svých knížkách prokázal, že ho přitahují nevyřešené a tajemné případy. Jeho nová práce se snaží objasnit několik vražd, záhadných smrtí a podivuhodných okolností úmrtí některých význačných postav českých dějin např. Václava III., Ladislava Pohrobka, Albrechta z Valdštejna, J. A. Komenského a další . Rébusy jejich skonu autor řeší způsobem „téměř detektivním“, s důvtipem a vynalézavostí sobě vlastními. Často přitom dochází k překvapivým závěrům, někdy i k zpochybnění dlouho tradovaných legend.

Miroslav Ivanov

Český pitaval

aneb Královraždy

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Ivanov - dědicové - c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-86-4

Obsah

Český pitaval aneb Královraždy

ANDĚL ŽALOSTNÉ SMRTI

Kapitola první,

v níž se čtenář seznámí nejen se sochami Matyáše Brauna, ale především s oběma vypravěči této knihy i s jejich úvahou, co je to vlastně pitaval a dá-li se obsah tohoto pojmu rozšířit.

LSTIVOST

Kapitola druhá,

hledající odpověď na otázku viny a msty;profesor J. Skalák tu vypráví o žalostném osudu knížete Jaromíra a snaží se nalézt přijatelnou hypotézu o vraždě z roku 1035, provedené na místě nečekaném.

ZÁVIST

Kapitola třetí,

v níž kriminalista D. Daněk zkonfrontuje všechny záznamy a vědomostio vraždě Václava Třetího v Olomouci roku 1306 a posléze pochopí, že pravdu mělo šlechtické heslo ante mare undae, že totiž „před mořem jsou vlny“.

LAKOMSTVÍ

Kapitola čtvrtá,

seznamující nás jak s podivuhodným osudem krále Rudolfa,jenž den po své smrti vydal ještě důležitou listinu, tak i s případem Dalibora z Kozojed, což oboje zaznamenal profesor J. Skalák,hledaje ve vzdálených příbězích podobnost lidských charakterů.

POMLUVA

Kapitola pátá,

v níž kriminalista D. Daněk vypráví o tajemné smrti Ladislava Pohrobka v roce 1457 i o všech pověstech, které stíhaly Jiříka z Poděbrad a jeho manželku a vinily je z přeukrutného travičství pomocí ředkve a piva, jakož i o tom, že podezření nebyla malá.

PÝCHA

Kapitola šestá,

přinášející materiály o smrti vévody Albrechta z Valdštejna, jak je tlumočí profesor J. Skalák;současně se zamýšlí i nad problémem,kdo koho vlastně zradil a čím to bylo způsobeno, neboť důvody mohou být rozličné, všechny se však tváří mravně.

VÍRA

Kapitola sedmá,

v níž se dozvíme o dávné cestě D. Danka do Holandska a o jeho úvahách, které se týkaly pohřbu J. A. Komenského i otázky, zda skutečně známe přesné místo posledního odpočinku slavného muže.

PRAMENY A LITERATURA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Amicus Plato, Amicus Aristoteles,

sed magis amica veritas.

Přítel je Platón, přítel je Aristoteles,

pravda je však přítel větší.

(latinské přísloví)

ANDĚL ŽALOSTNÉ SMRTI

Kapitola první,

v níž se čtenář seznámí nejen se sochami Matyáše Brauna, ale především s oběma vypravěči této knihy i s jejich úvahou, co je to vlastně pitaval a dá-li se obsah tohoto pojmu rozšířit.

- MÁNESOVSKÉ LÉTO, PROHODIL PROFESOR A HLUČNĚ oddechoval, šlo se mu těžce, třebaže cesta nestoupala. Jeho mohutné břicho se každým krokem zhouplo, takže pro jistotu udržoval rovnováhu holí. Opíral se o ni víc než zamýšlel.

Kriminalista kráčející za ním se rozhlédl krajinou a poznamenal: - Co tady vidíte mánesovského?

- Nic, pane majore, to se musí cítit, odtušil stručně Josef Skalák, kdysi profesor historie, nyní penzista.

Obilí vonělo a podél cesty, kudy kráčeli, rostla mateřídouška. Vlevo, až téměř za obzorem, dýchalo město. Pár věží a střech, Dvůr Králové, nad ním zelená Zvičina.

- Jediné, co cítím, je vedro, odpověděl unaveně Dalibor Daněk, před lety významný kriminalista, dnes také v penzi.

- Vidíte, a právě v tom je mezi námi rozdíl, prohlásil bez výčitek profesor a shýbl se neohrabaně pro modrou chrpu. Rostla na kraji pšeničného pole. Pečlivě ji vsunul do knoflíkové dírky v klopě kabátu, pak znovu vykročil. Dopoledne byli ve Dvoře, lákal je tam temný sklípek zdejšího kostela. Kdysi, v roce 1817, se v něm nalezly staré pergameny, později proslulé jako Rukopis královédvorský. Oba - Daněk i Skalák - milovali záhady a problémy, před časem spolu řešili tajemství smrti knížete Václava, zvaného svatý, a dneska ráno litovali, že už pátrání týkající se památného Královédvorského rukopisu skončilo.

- Škoda všeho, prohlásil profesor, když očima ohledával malou místnůstku, v níž byly podvržené pergameny kdysi uloženy.

- Jakápak škoda, namítl Daněk. - Táta mně vždycky doma říkával, že škoda je umřít, a tady šlo pouze o podvod.

Josef Skalák se podíval pomněnkovýma očima na kriminalistu a v tom pohledu bylo vše, co nevyslovil. Jen mávl rukou. Pak pronesl:

- Lidi teď raději chodí do zdejší zoologické zahrady, kdysi však putoval národ sem, do tohohle sklípku.

- A co z toho měl?

Profesor přehlédl až příliš věcnou otázku a pokračoval: - Byl tu Neruda, Winter, Mikoláš Aleš, Josef Václav Fric, Stašek a Olbracht, Karel Kovařovic i desítky dalších...

Zmlkl, snad opravdu patří do staré generace, pomyslel si. Nebo se změnily problémy, v tom to asi bude.

Potom se naobědvali v místní restauraci a nasedli do nejbližšího vlaku směr Hradec Králové.

- Je to jen kousek, asi sedm kilometrů, informoval profesor. - Nejdřív bude stanice Žíreč, potom Kuks.

Cesta uběhla jedna dvě, neuplynula snad ani čtvrthodina, a oni vystupovali na malém nádražíčku. Několik kolejí, přísná jednoposchoďová budova škatulovitého tvaru, pak už nic. Jen stromořadí lemující vozovku, která vedla k zámku.

- Začíná druhá část našeho nedělního výletu, komentoval situaci Dalibor Daněk a vykročil. Těšil se na zážitky, které ho čekaly, už dlouhou dobu toužil vidět díla Matyáše Brauna, slyšel o nich, četl o nich, ale pokud byl ve službě, honil vrahy a na sochy mu nezbyl čas. Když se před časem sblížil se Skalákem, přivítal to s tichým, opravdovým nadšením. Profesor byl vzdělaný a moudrý člověk, dobře se s ním hovořilo, a i když se někdy vzájemně častovali mírnými ironiemi, nemysleli to doopravdy. Jeden druhého si vážil, každý z nich byl ve svém oboru profesionál, a proto se mohli doplňovat. Seznámili se nad šachovými partiemi a čas jejich přátelství jen utužil. Byl to ostatně návrh Skalákův, aby sem zajeli. Spojíme dvě věci dohromady, rozumoval, dopoledne prohlédneme místo nálezu Rukopisu královédvorského, odpoledne si zajedeme do Kuksu, kde jsou proslavené sochy Matyáše Brauna. Dalibor Daněk souhlasil, a tak jedné srpnové neděle vyrazili. Měli štěstí, slunce se občas schovalo za mrak, takže se jim cestovalo dobře. Nyní šli polní cestou od kukského nádraží ke zdejšímu zámku.

- Byl jste tady někdy? otázal se profesor, aniž by se zastavil.

- Nikdy, přiznal kriminalita.

- Zajímavé místo, kdysi se jmenovalo Kukus a lidi to zčeštili a zkrátili na Kuks, poučoval Skalák a téměř zapomněl, že se mu jde špatně. - Všechno dokola bývalo majetkem Šporků, pokračoval, však taky mají ve zdejším kostele rodinnou hrobku. Jeden z nich, jmenoval se František Antonín Špork, patřil k zajímavým osobnostem své doby. Byl prvním velmistrem pražské zednářské lóže i antijezuitou... Neměl lehkou úlohu, tím spíše, že v sousedním Žírči přebývali právě jezuité. Téměř celý život proti nim bojoval.

- Úspěšně? zeptal se stručně major.

- Tenkrát měla církev silnou pozici.

Kriminalista využil profesorovy chyby: - Měl byste vědět, že slůvko „tenkrát“ samo o sobě nic přesného časově neurčuje. „Tenkrát“ bylo za praotce Čecha stejně jako za Karla IV. či za první republiky.

Zastavili se mimoděk pod korunou košatého stromu, dával chladivý stín.

Josef Skalák odvětil: - Špork tu žil na přelomu sedmnáctého a osmnáctého století. Jestli to chcete mít přesně, pak vězte, že tady dal v roce 1702 vystavět divadlo, později špitál pro chudé poddané a vysloužilé vojáky, klášter, knihovnu, lékárnu... zkrátka stavby tehdy nevídané. I lázně, které se měly málem stát středem Evropy. Jenže za čas tenhle jeho pokus ztroskotal. Jediné, co mu vyšlo, byl Braun.

- Náš Matyáš Braun, suše doplnil Dalibor Daněk.

- Jakýpak „náš“ Braun...

- Přece kvůli němu se sem táhneme. V tom vedru. Podívejte se, jste z toho zpocený.

Josef Skalák si otřel kapesníkem tvář a mlčel. Rozhlížel se krajinou, která ležela před nimi. Podkrkonošské pahorky i kopečky měly zelené vrásky, úbočí plná lesů a křovisek, občas se červenavé střechy vesnic mezi nimi ztrácely a znovu vynořovaly, sem tam spěchala silnice, na některých polích začaly žně.

- Jak jste to myslel s tím mánesovským létem, zeptal se opatrně major. Byl filatelista a nejasně si pamatoval, že nedávno vyšla nějaká série známek, kde se nad obilním lánem vznášela polonahá žena. Řekl to nahlas, ale vzápětí litoval. Profesor posupně odpověděl:

- Pletete si Mánesa se Švabinským. Oba sice namalovali „léto“, ale Mánes má nad tím obilním polem jako symbol roční doby malého chlapečka s žezlem a květem slunečnice, zatímco Švabinský tam nakreslil akt ženy v rozevláté sukni se srpem v ruce. A kolem mraky a sluneční paprsky.

- Takže dneska by se sem hodila spíše ta Švabinského ženská, konstatoval s hranou bodrostí kriminalista, aby zachránil situaci.

- Pro vás asi vždycky, píchl profesor a vykročil dál. Zbýval jim už jen malý kousek. Klášter se šporkovskou hrobkou stál na svahu, čelem do údolí, tedy odvrácen od železniční trati, a před ním na terase jako by hlídaly Braunovy sochy. Bylo jich tam mnoho, jistě na třicet.

Skalák zrychlil krok, snad ho přitahovala jejich blízkost a dodávala mu sílu, jeho dech se stal hlučnějším a údery holí energičtějšími. Také on tu již léta nebyl, kdysi sem podnikl se studenty školní výlet, snad uplynulo dvacet let, jestlipak ještě pozná všechny sochy? Každá představovala symbolicky nějakou lidskou ctnost nebo neřest. A uprostřed stáli blahoslavení... Zmobilizoval paměť. Obilí praskalo žárem, vozovka se změnila v prašnou cestu. Po pravé ruce měli teď kamenitou zeď, za níž se vypínal klášter, kostel i zámek. A ještě dvě stříbrné staré jedle, vysoké až k nebi, vedle nich bříza. Na některých místech přelézalo přes kamennou stěnu psí víno. Konečně se zeď lomila v pravém úhlu, aby otevřela pohled na průčelní frontu stavby. Byla honosná, pyšná. Uprostřed kostel, po jeho obou stranách křídla zámku. A před tím vším na mohutné podezdívce alej soch. Podivuhodná, vznešená alej.

Mimovolně se zastavili.

- A jsme tady, řekl zbytečně Josef Skalák.

Sochy stály jedna za druhou v několikametrových rozestupech, takže bylo mezi nimi dost prostoru.

- Na téhle straně, odkud jsme přišli, máme jedenáct symbolů Neřestí, vysvětloval profesor, - před levou frontou zámku - díváme-li se zpředu - je zase umístěno jedenáct symbolů Ctností.

Major neodpověděl a zvolna kráčel podél soch. Byly barokně vzrušené, jejich postoj dramatický a nervní.

- Všechny dělal Matyáš Braun?

- Ano, odvětil Skalák. Jen Podvod byl zhotoven dodatečně, ale ten není v čelní frontě. Podívejte, tohle je Lstivost s liškou, vedle Pomluva s hořící pochodní, neboť pomluva se šíří rychle jako oheň, tady je Lehkomyslnost, Zoufalství s dýkou, ta žena asi musela moc trpět, a proto se sama zabíjí, vedle Lenost. Opírá se o osla.

- Braun měl smysl pro vtip.

- To měl. A nejen pro vtip. U Smilstva stojí opice a noha sochy spočívá na knize, smilstvo obvykle kašle na kulturu. Vedle se sypou zlaťáky... Nebo tady: podívejte na výraz Lakomství, ten říká všechno.

Bylo to opravdu překvapující, každá socha jako by v sobě tajila kus pravdy. Majora předtím nikdy nenapadlo, že by lidská povaha mohla být vyjádřena tak výstižně a drasticky. Co postava, to přesný charakter. Třeba Obžerství: tlustá ženská držící mísu ovoce. V jejím obličeji sídlila chtivost a lačnost. U nohou kanec.

- Pojďte i na druhou stranu, tam máte Ctnosti.

Šli. A čekala je Víra, Naděje s kotvou, Láska s Trpělivostí, Moudrost a Cudnost, Píle s přesýpacími hodinami... Upřímnost i Štědrost. A jiné sochy.

- Socha Spravedlnosti má na očích pásku.

- Říkal jsem vám, že měl smysl nejen pro vtip...

Před kostelem tvořily sochy jakýsi půlkruh. Profesor chvíli přemýšlel, pak prohlásil:

- To jsou Blahoslavení lkající, milosrdní, pokojní, chudí duchem, lačnící po spravedlnosti, pak čistého srdce, tiší i trpící pro spravedlnost. Braun v tom splácel poplatek své době.

- Nekřivděte mu, pronesl Daněk. - Já v těch sochách vidím především lidské typy. A ty jsou asi věčné.

- Myslíte, že neexistuje vývoj? zeptal se profesor.

- Existuje, mění se technika, ale člověk zůstává téměř stejný. Vraždí pouze dokonalejším způsobem než kdysi. Máme plyn, revolvery, ty v antice neznali, abych užil názorného příkladu.

- To by stálo za diskusi, poznamenal Josef Skalák.

- Prosím... řekl kriminalista. - Kdy vlastně žil ten Braun?

Profesor se zamyslel, poté odvětil: - Snad v letech 1684 až 1738.

Chodili sem a tam a prohlíželi sochy, otáčeli své obličeje vzhůru za všemi těmi podobenstvími lidských charakterů. Každou chvíli se vzájemně upozorňovali na nějaké detaily.

- Podívejte, jak má Hněv nasupenou tvář, poznamenal Dalibor Daněk. Spodní ret sochy sahá před vrchní... A ta Závist, její prsy jsou zvadlé, utahané, stará ženská závidí všem, co jsou mladší... Major šel dál a najednou překvapeně vyhrkl: - Tady jsou ještě sochy, o kterých jste mi nic neříkal, pane profesore.

Opravdu. Hadu Ctností i řadu Neřestí ukončovala dvě díla, větší než ostatní: andělé s mohutnými křídly. Ten levý se usmíval, v ruce držel lebku - Anděl blažené smrti. Pravý měl tvář zacloněnou částečně rukou, ale přesto mu vedle prstů kanuly z oka slzy a kutálely se po obličeji. Nohu si opíral o lebku s trnovou korunou - Anděl žalostné smrti. Josef Skalák se ujal svého úkolu a řekl opět pár vět.

- Myslíte opravdu, že smrt může být někdy blažená? zeptal se poté kriminalista, a sám si vzápětí odpověděl: - Pochybuji...

- Někdo umírá vyrovnán sám se sebou i se svým okolím, jiný odchází nešťasten.

- Každý, kdo má či musí umřít, je nešťastný, namítl major.

- Mýlíte se, vidíte všechno příliš zjednodušeně, poznamenal profesor.

- A vy zase nad vším spekulujete. Z mého řemesla vím jedno: smrt je nevratná zástava všech funkcí organismu, tak to formuloval univerzitní profesor Jaromír Tesař ve své knize o soudním lékařství... O žádné „blažené“ nebo „žalostné“ smrti nemluvil.

Stáli ve stínu obrovitého dubu, spor visel na vlásku. Sochy byly vyrovnané jako na nějaké neskutečné přehlídce. Jejich napřažené paže, vlající šat i zdvižené hlavy vzbuzovaly dojem živosti, dojem akce.

Profesor se najednou usmál a udělal zvláštní posunek rukou, jako by cosi neviditelného odháněl: - Nechme toho. Není tady krásně?

- Je, připustil kriminalista. - Jenže bych to řekl jinak, že totiž dílo sochaře je vynikající, ale to, co zobrazil, tedy lidské vlastnosti, ty už všechny krásné nejsou... Když se tak na ně dívám, připadá mně, jako bych viděl pitaval.

- Co prosím? zeptal se Josef Skalák.

Dalibor Daněk ochotně a zvolna slabikoval: - Jako bych viděl pitaval.

- Tak se snad jmenoval francouzský právník z osmnáctého století, co vydal různé slavné soudní případy.

- Uhodl jste. Kdysi jsem se tím jako kriminalista zabýval, François de Pitaval sebral totiž zajímavé příběhy, skutečné příběhy, sepsal je - nu, i policista dvacátého století se v nich může poučit. A když se teď dívám na tu řadu soch před námi, napadá mne, že každá v sobě symbolizuje nejen nějakou ctnost či neřest, ale napovídá člověku jakékoli doby i určitý konkrétní případ.

Profesor se zamyslel: - Myslíte z vaší praxe?

Daněk se zasmál: - Proč jen z mé praxe, copak vy například neznáte desítky příběhů z historie, které jako by byly vystřiženy podle těchto soch a jejich symboliky?

Dole na parkovišti, ležícím v údolí pod zámkem, zastavil autokar a rázem se z něho vyhrnuly hloučky turistů. Barevné flíčky se rozeběhly trávou a pokropily ji. Skalák se podíval, to vyrušení mu přišlo docela vhod. Zvolna odpověděl:

- Snad znám... Jenže všechny nebyly řešeny soudem.

- A myslíte, že Matyáš Braun zachytil jen ty vlastnosti, o nichž věděl z nějakého soudního projednávání? Ne, on znal lidi, desítky lidí kolem sebe, znal jejich povahy, ctnosti a nectnosti, znal je dobře, znal je tak dobře, že uměl vyjádřit obličejem, pohybem ruky, docela nepatrným detailem jejich čistotu či neřest. Jestliže říkám „pitaval“, pak to slovo už dávno ztratilo svůj původní úzký obsah. Já pod ním cítím pitoreskní přehlídku mravů a nemravů, Zla i Dobra.

Major skončil a podíval se tázavě na Skaláka.

U nohou Závisti se ježil pes s tlamou dokořán, štěkal a byl připraven ke skoku, Cudnost si zahalila tvář a zpod její loktuše vykukoval holub a holubice; osel, o něhož se opírala Lenost, měl vztyčené velké uši.

Profesor zamyšleně opakoval: - Ctnosti a neřesti. Lidský pitaval...

Dalibor Daněk překypoval horlivostí: - Vy i já známe desítky případů. Většinou končily smrtí. Ne blaženou, tu neuznávám... Protože smrt člověka zůstane vždycky smrtí. V každé poloze, v každém čase. Může mít ovšem rozličný význam. Je rozdíl mezi koncem diktátora a smrtí dobrého člověka, i když jsou fyzicky totožné.

- Tak vidíte, že existuje blažená smrt.

- Ale ne pro toho, kdo umírá, odpověděl major.

Srpnové slunce putovalo po obloze a bylo unavené. Jeho paprsky hladily kámen: Anděl žalostné smrti měl ozářenou ruku. Snad v ní držel lidské srdce, snad něco jiného.

LSTIVOST

Kapitola druhá,

hledající odpověď na otázku viny a msty;profesor J. Skalák tu vypráví o žalostném osudu knížete Jaromíra a snaží se nalézt přijatelnou hypotézu o vraždě z roku 1035, provedené na místě nečekaném.

Z ONĚCH DOB, KDY JSEM JESTĚ UČÍVAL NA GYMNÁZIU, dobře vím, že při zkouškách existovaly vždy otázky těžké a lehké - a že někdy záleželo i na tom, chtěl-li profesor, aby žák dostal dobrou známku. A zase opačně: nedalo mu téměř nikdy žádnou práci, aby dokázal, že se student na hodinu nepřipravoval... Jsme různí lidé, a proto i zkoušející měli své metody. Někdo ukazoval převahu, znalosti, jiný se nudil a dával to okázale najevo, další třeba pomáhal žákovi. Nebudu charakterizovat svůj způsob zkoušení, nakonec to dnes není podstatné ani už důležité, pamatuji se jen, že položit někomu otázku o smyslu českých dějin jedenáctého a dvanáctého století znamenalo dát mu předem nedostatečnou. Tedy kuli, jak se študácky říkalo.

Byla století pěkná a století zašmodrchaná.

Vím, ta formulace neodpovídá mému bývalému postavení, profesor historie by to měl formulovat jinak, vědečtěji, ale slova „pěkná“ i „zašmodrchaná“ vystihují celkem podstatu věci. Zkuste si ostatně sami vzpomenout na posloupnost českých panovníků té doby, jedenáctého a dvanáctého století, a zjistíte, že se vám pletou Boleslavové, Jaromír, Oldřich, oba Břetislavové, tedy První a Druhý, Spytihněvové, Vratislavové, Bořivojové, Vladislavové, mezi tím se někde pohybuje Soběslav, tedy První i Druhý, pak Svatopluk, co ho zavraždili, a nezapomeňme ani na jeho otce Otu Olomouckého či strýce Konráda I. Brněnského, který panoval jako český kníže v roce 1092.

Zkrátka příliš mnoho jmen - a tedy i osudů - na jednoho laika. I profesor historie má s touhle dobou těžkosti, fakta se neznají přesně, ji málo pramenů, u nás prakticky jen Kosmas se svou kronikou - a také ta trpí omyly. Někdy pořádnými. Například se Kosmas domníval, že Boleslav III. měl dva syny, Jaromíra a Oldřicha, jenže bádání historiků ukázala, že všichni tři byli bratři a jejich otcem že byl Boleslav II.

A mohl bych uvádět chyby další.

V těch staletích máme tedy bílá místa. Nejen v časových určeních, kde tápeme, kdy se kdo narodil a odkdy přesně vládl, je tu řada dalších problémů, třeba vznik knížecích družin, sněmovních shromáždění, obsah pojmu „lenní soustava“, svobodní a nesvobodní lidé, církev a její organizace - vždyť ani přesně nevíme, kdy vzniklo v Praze biskupství, známe jen několikaletý možný časový úsek. A jde také o další věci, o vznik feudálního pozemkového vlastnictví v Čechách, o postavení Moravy a její spojení či odtržení od přemyslovských Čech, kolik jen studií vzniklo už například o problému připojení Moravy k Čechám. Došlo k tomu 1017, či později? Snad až ve třicátých letech?

A to nehovořím o kulturním dědictví, o sporech, kdy vznikla ta která legenda, kdo ji vytvořil a kde... O tom by se mohla napsat - a také byla napsána - řada knih. Neznáme pořádně ani postavy oněch dávných dramat, třeba o záhadné Emmě či Hemmě máme už celou literaturu. Byla to manželka Boleslava II., zachovaly se mince s jejím jménem a královským titulem(!): vědci mají před sebou širokou možnost nejdivočejších hypotéz. Opakuji: záhadná staletí. Najdete v nich všechno. Lásku, bitvy, spory - a především vraždy, kastrace, oslepování. Jestliže si namlouváme, že Slované byli vždycky mírumilovných povah, hodní a spravedliví, čestní a mravní, jestliže si myslíme, že Přemyslovci převyšovali všechny své soupeře kulturou ducha, pak lžeme sami sobě. Či si namlouváme nepravdy. Čím víc jsem studoval onu dobu, ujasňoval jsem si, že Přemyslovci sjednotili českou zemi ne proto, že byli lepší než jejich protivníci, ale poněvadž byli krutější, nemilosrdnější, silnější. Měli početnější družinu... Jsou to přísná slova, ale myslím, že pravdivá... Vzpomeňme například na událost roku 995: tehdy lidé pražského knížete Boleslava II., zvaného Pobožný, využili situace a přepadli sídlo Slavníkovců (dva nejstarší Slavníkovci byli mimo Libici - Vojtěch v Římě, Soběbor na válečném tažení mimo Čechy) a zcela je zničili. Děti, ženy, obránci Libice či staří lidé - do jednoho byli pobiti. Tak se řešily spory. A vlastně všechno, neboť o tom, že by pražský Boleslav II. měl před přepadem Libice nějaký spor s tamějšími Slavníkovci, vůbec nevíme. Stáli v cestě, museli zahynout. Buď oni, nebo Přemyslovci. Zvítězil ne lepší, ale chytřejší, brutálnější, silnější.

Vraždilo se, zabíjelo.

„Pobožný“ Boleslav II. měl syna Boleslava III., a ten zase dal vykleštit svého bratra Jaromíra a rozkázal zabít druhého bratra Oldřicha. Mimoto zavraždil Boleslav III. svého zetě, ale jeho opět oklamal Boleslav Chrabrý polský, který dal Boleslava Třetího oslepit. A Oldřich uvěznil bratra Jaromíra, přikázal ho zbavit zraku, Konrád II. německý zase uvrhl do žaláře Oldřicha, dokolečka dokola.

Kam položit začátek této brutality? Do chvíle, kdy vyvstala otázka, kdo bude vládnout. Kosmas ve své kronice zachytil vyprávění o válce mezi Čechy a Lučany; Lučané byli poraženi a jejich kníže Vlastislav zahynul. Pražský kníže dal poté Vlastislavova syna do opatrování jakémusi Durynkovi. Co učinil Durynk? Zabil dítě a přišel n Jeho hlavou na Pražský hrad. Tam vysvětluje svůj čin slovy:

„…často jedna malinká jiskřička, kterou strážce domu neopatrně zanechá v drobném popelu, vznítí veliký požár a zasáhne nejen dům, nýbrž i pány domu a sežehne. Tuto jiskřičku jsem já, předvídaje, že by vám někdy mohla uškodit, uhasil a zachránil vás i vaše potomky od příští zkázy. Vy pak, kteří jste hlavami této země, najděte pravé jméno pro tento skutek. Je-li záslužný, učiňte, aby všichni věděli, jak mnoho jsem si zasloužil; pakli však řeknete, že je to zločin, ještě více Juto mi povinni za to, že nemusíte vy sami páchat zločin. Či proto byste měli toho dítěte šetřit, že jeho otec chtěl vaše děti pobíti a štěňata dát kojit mlékem vašich manželek?“

To nebyla výjimka, Durynkovými ústy hovoří tehdejší doba. Přemyslovci se stali zakladateli dynastie především proto, že uměli rychleji sáhnout po meči než všichni druzí. Jejich soupeři Vršovci ušli několikrát úplnému vyvraždění, pak však v roce 1108 dosáhl kníže Svatopluk dávného cíle: po Slavníkovcích došlo na Vršovce. I jejich malé děti byly na tržišti popraveny... Jenže - lze říci, že Vršovci představovali lepší rod než Přemyslovci? Sotva, vždyť se údajně zasloužili o vraždu Břetislava II. v roce 1100 i Svatopluka o pár let později.

Nenamlouvejme si tedy, že naši předkové měli měkké povahy. Vraždy i násilnosti tvořily běžné metody boje o moc. Bylo to obvyklé a víceméně se s tím počítalo. Knížecí trůn se stal rizikovým pracovištěm, tak by se to řeklo dnešní terminologií.

Tímto konstatováním se už dostávám k našemu problému. V řadě vražd a brutalit, které měly pomáhat či dopomohly kandidátu na knížecí stolec, máme totiž v naší minulosti jednu poněkud odlišnou od ostatních.

Snad vražda zbytečná?

Moment, z toho by vyplývalo, že ostatní vraždy byly nutné. Je to, co je nutné, i morální? Jistě ne. Když má však z násilné smrti špatného panovníka prospěch celý národ? Co je to potom? Parlament, který by tenkrát odhlasoval nedůvěru, neexistoval - co zbývalo?

Dostávám se do nepříjemných otázek. I odpovědí. Faktem však je, že zatímco ostatní vraždy v české minulosti byly páchány především kvůli nástupnictví, ta „naše“ vyhlížela - snad zdánlivě? - jinak.

Ani nevím, z kterého konce začít. Nejnázornější bude asi uvést rodokmen Přemyslovců těchto let, tedy konce desátého a první poloviny jedenáctého století. Není ovšem přesný a nemáme také jistotu, že je správný. Což jsou smutná slova úvodem, chápu. Ale co dělat?

Vycházejme z toho, že je třeba mít aspoň nějakou oporu, která by přehledně třídila situaci. Začněme vládou Boleslava II. Pobožného, jehož otec - Boleslav I. - zabil knížete Václava.

Na první pohled situace značně nepřehledná, knížata se střídala navzájem, jeden sesazoval druhého, takže například kníže Jaromír vládl pravděpodobně celkem třikrát. Jestliže si rodokmen prohlédneme pozorně, uvědomíme si, že jsou tam mezery. Třeba hned v začátku, kdy u nás vládl záhadný příbuzný Přemyslovců z Polska Vladivoj: 1002 až leden 1003. Nebo v závěru, to zase nevíme, jak dlouho trvala třetí vláda Jaromírova a kdy tedy začínal vládnout Oldřichův syn Břetislav.

Proto by snad pro celkové ujasnění pomohl chronologický žebříček vlád jednotlivých panovníků, budeme ho ostatně později asi potřebovat, abychom neztratili orientaci ve všech násilnostech.

Začněme opět koncem vlády Boleslava II.: v roce 999 tento „Pobožný“ panovník umírá - pravděpodobně 7. února - a vládu přebírá jeho nejstarší syn:

Boleslav III. Ryšavý: 999 až květen 1002, pak vyhnán;

Vladivoj: květen 1002 až leden 1003, upil se k smrti;

Jaromír: leden 1003, pak vyhnán;

Boleslav III. Ryšavý: únor 1003 až březen 1003, pak oslepen;

Boleslav Chrabrý polský: březen 1003 až září 1004, pak vyhnán;

Jaromír: 7. září 1004 až 12. dubna 1012, pak vyhnán;

Oldřich: 12. dubna 1012 až podzim 1033, pak uvězněn;

Jaromír: 1033 až 1034 (vládne v Čechách), pak oslepen;

Břetislav: 1033 až 1034 (vládne na Moravě), pak uprchl;

Oldřich: 1034, ale už 9. listopadu umírá;

Břetislav: jeho vláda začíná asi na jaře 1035;

Jaromír: zavražděn 4. listopadu 1035.

Z přehledu je patrné, že se tu nejvíce opakuje jedno sloveso: vyhnán... Výjimka Vladivoje není příliš potěšující: než se stačil natolik zprofanovat, aby musel do exilu, zemřel na přílišné požití alkoholu. Druhá výjimka Oldřicha je dána tím, že už ho vlastně neměl kdo vyhnat, jeho bratr Jaromír byl slepý a vykastrován, syn Břetislav dlel ve vyhnanství. Je ostatně otázkou, jak Oldřich zemřel, existuje hypotéza, že byl snad otráven.

Poslední údaj v našem žebříčku - že Jaromíra zavraždili dne 4. listopadu 1035 - je mottem našeho vyprávění.

Kdo ho zabil?

Nejsem kriminalista, ale vím, že si major Dalibor Daněk se zálibou klade vždycky otázku: komu vražda prospěla?

V tomto „našem“ století bujel jeden zvyk: aby se protivník vyšachoval z vhodné pozice, zbavili ho zraku. Při tehdejším způsobu vlády bylo velmi obtížné, aby panoval slepý kníže. A tak i když není vyloučeno, že oslepený Boleslav III. žil někde ve vyhnanství ještě ve chvíli, kdy byl Jaromír na podzim 1035 zabit, prakticky nic Jaromírovou smrtí nezískal.

Druhý Jaromírův bratr Oldřich zemřel dvanáct měsíců před vraždou, tím je mimo podezření.

Jako možný pachatel - abychom probrali všechny eventuality - připadá v úvahu také Oldřichův syn Břetislav. Může se říci, že jeho strýc Jaromír, který už několikrát seděl na knížecím stolci, mohl zatoužit po další vládě, a proto byl Břetislavovi nebezpečný. Jenže nesmíme zapomenout, že při svých předchozích vládách měl Jaromír vždycky ještě zrak, teprve v roce 1034 ho dal jeho bratr Oldřich oslepit. Takže nyní, po Oldřichově smrti, patřil sice v nástupnickém pořadí na první místo, ale neviděl.

Námitka: ano, byl slepý, ale copak neuvádíme v chronologii vlád, že panoval po Oldřichově smrti několik měsíců? Mohlo to být takto: kníže Oldřich zemřel v listopadu 1034, ať už otráven či přirozeně. Jeho syn Břetislav byl ve vyhnanství, panování se tedy ujal Jaromír počtvrté. Pak se vrátil do Čech Břetislav, mladý a energický, a odstranil slepce. Nejdříve pouze z knížecího křesla - asi na jaře 1035 -, na podzim vraždou definitivně.

Ano, tak to mohlo být, kdybychom neměli Kosmovo svědectví. V jeho kronice se totiž nachází pasáž, která snad vyvrací hypotézu, že by Jaromírovým vrahem mohl být Břetislav. I když je Kosmas v mnohých místech svých údajů pochybný, pasáž o uvedení Břetislava na trůn došla u většiny historiků sluchu. Jinými slovy - nevzniklo proti ní přílišné podezření:

„(Jaromír) vzal za ruku synovce Břetislava a vedl ho ke knížecímu stolci, a jako se vždy děje při volbě knížete, házeli přes mříže hořejší síně peníze, deset tisíc nebo ještě více, mezi lid, aby se netlačili na knížete sedícího na stolci, nýbrž raději chytali házené peníze. Když byl kníže posazen na stolci a nastalo ticho, Jaromír, drže synovce za pravici, pravil k lidu: ,Hle, váš kníže!ʼ A oni zvolali třikrát ,Krlešu,ʼ to jest: Kyrie eleison. A opět řekl Jaromír k lidu: ,Přistupte z rodu Municů, přistupte z rodu Těpticů!ʼ a volal jmenovitě ty, o nichž věděl, že jsou zvláště ve zbrani mocní, ve věrnosti stálí, v boji udatní a bohatstvím vynikající. Seznav, že stojí u něho, pravil: ,Poněvadž mi můj osud nedopouští, abych byl vaším knížetem, ustanovujeme vám tohoto a povyšujeme za knížete, abyste ho byli poslušní, jak je důstojno knížete, a povinnou věrnost mu zachovávali, jak náleží vládci. A tebe, synu, napomínám a opět a opět to v mysli ti vštěpovat budu, abys tyto zde ctil jako otce, ony miloval jako bratry a ve všech potřebách aby sis je bral za rádce. Těmto poruč hrady a lid k správě, neboť jimi země česká stojí i stála a státi bude na věky…ʼ“

Je to řečeno jasně a přesvědčivě: kníže Jaromír uvádí svého synovce Břetislava na knížecí stolec, poněvadž mu osud nedovoluje, aby sám vládl. Naráží tím asi na svou slepotu... Zemi spravoval po Oldřichově smrti jen proto, že Oldřichův syn Břetislav byl v cizině; nyní, když se vrátil, doporučuje ho Jaromír za českého knížete. Zdá se tedy nelogické, že by Břetislav dal zavraždit starého, slepého Jaromíra, svou oporu, svou záštitu.

Vražda Jaromíra byla provedena brutálně, cynicky. Jistě, každá vražda je brutální a nelidská, ale Jaromírova smrt působí hrůzně. Poslyšme, jak ji líčí Kosmas:

„…a když onen slepec, sedě na záchodě v hodinu noční, vyprazdňoval břich, proklál ho (jakýsi Kochan) ostrým oštěpem zezadu až do útrob břišních. A tak spravedlivý muž, kníže Jaromír, zemřel jako mučedník Boží roku od narození Páně 1038 dne 4. listopadu…“

V ročním datu se Kosmas zmýlil, k vraždě došlo (asi) už 1035, denní určení může být správné.

Snad se všichni shodneme v tom, že vražda slepého starce v noci na záchodě - a zezadu - je výsměšná i krutá. Místo bylo zvoleno asi proto, že během dne měl u sebe slepý Jaromír stále stráž, která ho ochraňovala, Bál se někoho? Vrah pro sebe zvolil nejvýhodnější okamžik, čin nebyl dílem náhody, ale promyšleného plánu. Lstivého. Kdo za ním stál?

Když se před časem zkoumaly pozůstatky prvních Přemyslovců v kostele sv. Jiří na Pražském hradě, byla nalezena i kostra muže, jehož tělo kdosi brutálně poničil. Jako by se na něho vrhl oštěpem či sekyrou a sekal, sekal... Byl to Jaromír?

Popis vraždy je zachycen pouze Kosmou, a nemáme tedy možnost ověřit si údaje jinde. Navíc došlo v popisu činu k nedorozumění. Když vydával Kosmovu kroniku v roce 1602 Marquart Freher, později 1783 F. M. Pelcl s J. Dobrovským a v roce 1923 Bertold Bretholz, uvedenou latinskou pasáž (Kosmova kronika byla psána v originále latinsky) podali takto:

Kohan... miso lictore suo, dum ille cecus puget ventrem in necessario noctis in hora, acutissima sica perforat eum in posteriora usque ad ventris interiora...

V. V. Tomek přeložil pasáž do češtiny slovy: „Kochan... vypraviv drába svého, když onen slepý konal potřebu v chýšce, v hodině noční ostrým oštěpem proklál jej zadkem až do vnitřností břicha…“

V moderním překladu Karla Hrdiny, který jsem citoval před chvílí, ne říká, že vrah probodl Jaromíra „zezadu až do útrob břišních“.

Někteří vydavatelé Kosmovy kroniky však četli příslušnou latinskou pasáž jinak, například Rudolf Koepke v roce 1851 a o něco později Josef Emler (v roce 1874): usque ad cordis interiora... Proto by překlad do češtiny zněl: „až do srdce...“

Soudní lékař v rozpacích zavrtí hlavou a stručně se zeptá: Kam vlastně šla smrtící rána? Do srdce či do břicha?

Univerzitní profesor Bohumil Ryba si dal v roce 1953 práci a porovnal různé zachované texty Kosmovy Kroniky Čechů. Zjistil, že původní správné čtení nebylo ventris ani cordis. V rukopise Kosmovy kroniky budyšínském, visenberském i lipském se čte noctis (což je nesmyslné a nesrozumitelné), rukopisy drážďanský, vídeňský a stockholmský mají ventris, rukopisy kapitulní, fürstenberský, lobkovický a muzejní ono nejasné slovo vypustily, rukopis karlovský má vynechané místo. Rukopis břevnovský, poměrně mladší, má corporis. A aby to bylo ještě zamotanější: někdo později nadepsal v rkp. lipském nad nesmyslným noctis slovo cordis, zatímco v rkp. visenberském a budyšínském kdosi místo noctis napsal ventris.

Profesor Ryba došel k závěru, že „vypuštění příslušného slova bylo jen levným řešením rozpaků, o jakých poctivě svědčí prázdné místo rkp. karlovského. Ostatně nepůvodnosti takové výpustky nasvědčuje i to, že by jí byla ohrožena souměrnost obou rýmujících se závěrečných kól (perforat eum in posteriora - usque ad... interiora). Čtení ventris nebo cordis nebo corporis mají vesměs... hodnotu pouhých středověkých konjektur (tzn. doplnění porušeného či nečitelného starého textu na základě dohadů, domněnky, domyslu), projevujících snahu nahradit nesmyslné noctis něčím vhodnějším“.

Ať přemýšlíme jakkoli, zdá se, že existuje jen jedna možnost, na kterou právě upozornil Ryba: že totiž v původním Kosmově textu byl termín podobný slovu noctis, termín natis. Zněla by proto ona pasáž: ...usque ad natis interiora. Zaměnit slovo natis slůvkem noctis (které však nedává smyslu - znamená „až do vnitřní noci“) se v rukopisném přepisování kroniky mohlo stát docela lehko, tím spíše, že se v původním Kosmově textu psalo asi „a“ v podobě „cc“. Ryba poznamenává: „Takovýto tvar písmene, ‚aʼ máme dosvědčen z různých středověkých písem již před dobou Kosmovou. P. Lehman v Lateinische Paläographie, 1925, strana 60 a 64 uvádí takovéto ,aʼ = ,ccʼ v otevřeném tvaru již z předkarolinské kontinentální minuskuly ve Francii VII. století a v zavřeném tvaru z beneventského (langobardského) písma od X. století. Pro neobyčejnou snadnost záměny mohu uvést doklad nad jiné výmluvný...: G. Friedrich v Učebné knize paleografie latinské z roku 1898 se spletl, přepisoval mylně Archelocus místo správného Archelaus."

Stručně a krátce: někdy se místo „a“ psalo „cc“.

Co znamenalo vůbec slovo natis? V slušném překladu „zadek“. V latině se obvykle objevovalo v množném čísle - nates, jednotné číslo natis se používalo málo, vyskytovalo se však v Horatiových Satirách - a poněvadž právě z nich Kosmas citoval, musel Satiry znát. Použil neobvyklého podstatného jména v singuláru, a protože pozdější opisovači znali toto slovo v plurálu (tedy nates), a navíc bylo psáno asi noctis, netušili, že běží o natis, ale udělali z toho noctis, nad kterým si pozdější historikové lámali hlavy.

Jak tedy správně přeložit? Místo nelogického, že oštěp vnikl „až do vnitřní noci“ - což moderní překladatelé opravovali „do břicha“ nebo „do srdce“ -, je nutno číst, že vnikl „dovnitř zadku“. Je to snad méně estetické, ale pravdivé. A pro Jaromíra velmi kruté...

Známe tedy průběh činu: vrah vypozoroval, kde přebývá Jaromír sám. Během dne chránily slepce stráže. Tím bylo dáno místo činu i jeho čas. Stále však neznáme důvod. Synovce Břetislava jako možného inspirátora vraždy jsme zatím vyškrtli, bratr Oldřich je mrtvý, druhý bratr -- Boleslav III. - oslepen dožívá život někde ve vyhnanství; historik Václav Novotný ve svých Českých dějinách uvádí, že snad na nějakém hradě v Polsku. Kosmas o místě exilu Boleslava III. mlčí, jen poznamenal, že zemřel před Jaromírem v roce 1037 - Jaromírův konec totiž datuje nesprávně do roku 1038. Je proto možné, že i k Boleslavově smrti došlo o čtyři roky dřív, tedy před smrtí Jaromírovou. Jestliže vezmeme v úvahu tento Kosmův údaj - že Boleslav III. zemřel před Jaromírem a stejný rok jako Oldřich -, pak nám i Boleslav III. opouští scénu. Nehledě na to, že byl, jak jsem už podotkl, od roku 1003 slepý.

Kdo ještě zbývá?

A jaké důvody mohl mít k tak hrozné vraždě? Představme si scénu: Je noc, slepý Jaromír vstává z lože, snad ho chodbou doprovází stráž, která ho chránila a vedla, ale práh místnůstky překročil sám. Je už starý, kolem šedesáti let. Před jedním a půl rokem (přibližně, neboť Kosmas se mýlil, když oslepení datoval 1002) ho jeho bratr Oldřich zbavil zraku. Pak zakrátko Oldřich zemřel, osud ho ztrestal... Jaromír zůstal v temnotě, ještě se neuměl bezpečně pohybovat jako slepci, kteří tak žijí deset, dvacet let. Jeho sluch neuměl reagovat na šelest, na zvuky, celý život vedly knížete oči. Nyní byly vyhaslé, mrtvé.

Slepý, bezbranný, starý kníže.

A navíc od mládí vykastrovaný...

Komu byl nebezpečný?

Ano, nikdo se nemusel bát, že by Jaromír založil vladařský rod. Nemohl, jeho bratr Boleslav mu v tom zabránil. Máme o tom celkem přesnou zprávu od tehdejšího zpravodaje, dokonce od dvou. Na tomto místě je nutno říci, že víc než Kosmas nám mohou pomoci ty prameny, které pocházejí z časů, o nichž píší. Zatímco Kosmas byl vzdálen od událostí přes sto let, existuje několik soudobých pramenů vrhajících alespoň částečné světlo do dramatu tehdejší doby.

Předně je to kronika merseburského biskupa Dětmara (Palacký ho psal jako Thietmara meziborského), která nám zachovala mnoho důležitých zpráv. Druhým významným pramenem je Život císaře Jindřicha II., psaný latinsky - Vita Heinrici II. imperatori - utrechtským biskupem Adelboldem, který byl v této své funkci v letech 1010 až 1027. Poněvadž kníže Jaromír prožíval svůj exil právě v Utrechtu, Jo tím snad dán stupeň hodnověrnosti i celkové zaměření práce. Kromě těchto dvou kronik představují důležité materiály i anály klášterů hildesheimského a altajského (někde se píše altašského). Hildesheim byl klášter v Sasku, důležitý tím, že se zde občas konaly dvorské sjezdy, kam německý panovník zval české i polské panovníky, někdy jako hosty, jindy aby jim vyhrožoval... Druhé místo, odkud se zachovaly anály, je klášter ve vsi Altaich v dnešním Bavorsku; z něho přišli i někteří benediktýni do nově založeného českého kláštera sv. Jana na Ostrově poblíž Davle. Tento klášter vznikl na popud Boleslava II., který určil, aby prvním zdejším opatem byl mnich Lantbert, pocházející právě z altajského kláštera.

Teprve po těchto čtyřech pramenech můžeme jmenovat Kosmu a Jeho Kroniku Čechů, která o tomto období - první polovině 11. století - má zprávy nepřesné. Po Kosmovi řada pramenů roste, ale jsou víceméně v údajích nejisté, jmenujme například Jindřicha Heimburského, faráře v Gmündu, který ve svých análech zachytil sice dobu už od roku 861 do 1300, je však spolehlivý až v údobí od let 1126, dřívější události převzal částečně od Kosmy, částečně z václavských a vojtěšských legend.

Pokusme se nyní na základě těchto pramenů uvést důležitá fakta, uvést je chronologicky a přehledně. Snad se tím mnohé osvětlí a nabídne případně hypotéza, která by všechny údaje pojala a vřadila do pravděpodobného děje.

Začněme narozením synů Boleslava II.

Nespolehlivý (pro toto období) Kosmas uvádí, že Boleslav II. měl dva „syny výborného nadání: Václava a Boleslava III.; Václav však již v útlém mládí křehký život zdejší zaměnil za věčnost, Boleslav (III.) pak po úmrtí otcově uvázal se v moc knížecí…“

Pak píše, že tento Boleslav III. měl „ze své ušlechtilé choti dva syny, chloubu to plodné matky, totiž bratry Oldřicha a Jaromíra…“

Zde se dopouští Kosmas chyby, poněvadž oba soudobí kronikáři - Dětmar a Adelbold - psali o třech bratřích: o Boleslavovi, Jaromírovi a Oldřichovi. Nehovoří však o Václavovi, což mohlo být způsobeno tím, že zemřel - jak zapsal Kosmas - příliš mlád, ještě za života svého otce Boleslava II.

Podle Dětmara i Adelbolda měl kníže Boleslav II. ve chvíli své smrti tři syny. Jejich vzájemné osudy líčí Adelbold takto:

„Po smrti Boleslava II., českého knížete..., zůstali tři synové, z nichž první jménem Boleslav získal po otci knížecí vládu a počal se chovat tak krutě, že země sama těžce trpěla. Protože jej i vlastní lidé pro jeho nezměrnou krutost nenáviděli, počal se obávat, aby jej některý z bratrů za pomoci oddaných osob v Praze nezbavil vlády. Podezření vyrostlé ze zlého svědomí proto jej (tzn. Boleslava) přimělo k spáchání hrůzného zločinu, neboť jednoho ze svých bratrů dal vykastrovat a druhého se pokusil zardousit v lázni. Avšak ti, jeden eunuch, druhý polomrtvý, uprchli do Bavor, jsouce vypuzeni z otcovského dědictví…“

Podobně svědčí i druhý současník, Dětmar:

„Mezitím český kníže Boleslav, protože moc spoluvládce a následníka vždycky doprovází strach, zbavil bratra Jaromíra mužství, a chtěje mladšího Oldřicha dát uškrtit v lázni, vyhnal je i s matkou z vlasti…“

V této zprávě jsou už oba bratři jmenováni a anonymní určení jejich osudů z Adelbolda zkonkretizováno: Jaromír byl vykleštěn, Oldřich unikl zardoušení. Také se zde jasně určuje, kdo z nich je mladší: tedy Oldřich.

Otázku, proč oba nebyli vykastrováni - či proč se oba nesnažil Boleslav III. zavraždit, nelze s jistotou zodpovědět. Souviselo to s jejich věkem? Bál se snad Boleslav III., že by vražda obou bratří vzbudila velký rozruch či odpor?

Stáří tří bratří - kdy se který z nich narodil - se dá určit pouze přibližně. Všechny prameny se shodují v tom, že nejstarší byl Boleslav III., Dětmar merseburský poznamenává, že Oldřich byl mladší než Jaromír. Ale tímto konstatováním nemáme určen rok narození. Vyskytla se hypotéza, že kněžna Emma, matka Jaromíra a Oldřicha, s nimiž uprchla do vyhnanství, byla nevlastní matkou Boleslava III., jinými slovy: Boleslav II. měl být dvakrát ženat a Boleslav III., zvaný někdy v historii Ryšavý, postupoval proto tak nemilosrdně vůči Jaromírovi a Oldřichovi, že to byli jeho nevlastní bratři. Nemůžeme to zamítnout ani potvrdit. Z pouhého faktu Boleslavovy krutosti však nelze vyvozovat, že byl tak bezcitný, protože běželo o nevlastní bratry; z té doby máme totiž desítky příkladů, kdy stejné násilí a lstivost panovaly i mezi vlastními sourozenci soupeřícími o moc.

Jen jedna věc nás může poněkud vést kupředu: křestní jméno Oldřich pro nejmladšího syna Boleslava II. bylo v Čechách nezvyklé a slovanským kruhům cizí. Gelasius Dobner připomněl, že když onemocněl jeden ze synů Boleslava II. a jeho stav byl velmi vážný, slíbil nešťastný otec a matka, že uzdraví-li se, pojmenují dalšího svého synka jménem právě v té době „moderním“ - jménem augsburského biskupa, který zemřel 4. července 973 a záhy byl prohlášen svatým. Jmenoval se Odalricus či Othelricus a šlo jen o to, jak toto jméno počeštit. Poněvadž se biskup v nebi přimluvil za nemocného synka Boleslava II., chlapec se uzdravil a šťastný otec pojmenoval dalšího svého potomka Oldřich. Je proto pravděpodobné, že se Oldřich narodil až po úmrtí biskupa Odalrika (či jak ho jinde psali: Othelrika), tedy po roce 973. Z toho pro nás vyplývá ještě jedna důležitá věc, že totiž Jaromír, který byl starší Oldřichův bratr (a snad právě on byl tím nemocným dítětem?), se asi narodil před rokem (nebo okolo roku) 973. Takže ve chvíli, kdy nejstarší z bratří, Boleslav III. Ryšavý, nastoupil na knížecí stolec - po smrti svého otce Boleslava II. v roce 999 - bylo Jaromírovi nejméně 26 let!

Toto zjištění má důležitost.

Uvažujme. Šlo o dospělého člověka, který mohl být svému bratru Boleslavu III. nebezpečným jako soupeř v boji o moc - a přesto ho Boleslav III. dává „pouze“ vykastrovat, ačkoli ho mohl zabít. Tak Jako chtěl zavraždit Oldřicha... Znamená to, že mu byl Oldřich nebezpečnější než Jaromír? Neexistuje jednoznačné vysvětlení, vždy se vyskytne nějaký „háček“. Uvedu příklad:

Boleslav III. nedal Jaromíra usmrtit (nebo se o to nepokoušel), poněvadž Jaromír stál v čele mocné opozice, které se Boleslav bál. Je (o možné, poněvadž později - v roce 1014, kdy došlo ke spiknutí proti Oldřichovi - měli snad toto spiknutí vést Jaromírovi stoupenci; ty však přikázal Oldřich pobít i s jejich vůdcem, jakýmsi Božejem.

Jo ovšem možné i vysvětlení zcela opačné:

Boleslav III. nedal Jaromíra zabít (nebo se o to nepokoušel), poněvadž Jaromír byl slabý, nevýrazný, a Boleslav se ho proto - jeho osoby - nemusel bát, ovšem jeho případných potomků ano.

Toto vysvětlení se může zdát pravděpodobnější i ve vztahu k případu Oldřicha, jenž měl v té době jistě už také přes 20 let, ale byl Boleslavu III. osobně nebezpečnější.

Asi.

Zkrátka jsme v samých eventualitách, které se nemohou prokázat. Vraťme se proto k faktu prokázanému, k faktu Jaromírovy kastrace. Píše o tom jak Dětmar merseburský, tak Adelbold, pouze Kosmas - který uvedené dva současníky událostí, Dětmara a Adelbolda, neznal - o věci mlčel. Nevěděl nic, či se mu to zdálo málo cudné pro dějiny? Řekl jsem už, že Jaromírovi bylo v době, kdy bratr Boleslav III. nastupuje vládu, asi 26 let. Narodil se před rokem (nebo kolem roku) 973 (viz záležitost s pojmenováním dalšího syna Boleslava II. podle augsburského biskupa Odalrika), zatímco Boleslav III. se ujal moci v roce 999. Z toho pro nás vyplývá zajímavá otázka: co se stane s mužem, který je vykastrován už jako dospělý - minimálně šestadvacetiletý -, jehož všechny smyslové orgány i rozum se do té doby vyvíjely normálně?

Když jsem ve svých úvahách dospěl až sem, uvědomil jsem si, že lékařským záležitostem nerozumím. Navštívil jsem proto svého známého univerzitního profesora MUDr. Karla Hübschmanna, pražského sběratele obrazů. Pamatuji se na vynikající plátna Otakara Nejedlého, na několik Navrátilů i Grundů, kterým jsem se v jeho sbírce vždycky obdivoval. Řekl jsem pár bezvýznamných vět úvodem, jak už to bývá zvykem, pak jsem se ho zeptal na podrobnosti týkající se kastrace, ale profesor mě zklamal.

- Jsem přece specialista na kůži, běžte za Hyniem, to je vynikající odborník na sexuologii. Pracoval u mne na klinice profesora Šambergra a já ho podporoval, když se jednalo o vytvoření samostatného kabinetu a později Sexuologického ústavu. Že ho pozdravuji...

Tak jsem se ocitl na Karlově náměstí. Tabulka hlásala: Sexuologický ústav. Bílá chodba, bílé dveře, bílá pracovna.

Univerzitní profesor dr. Hynie patří u nás v Čechách k zakladatelům této vědecké disciplíny. Vyprávěl, jak ho vedli jeho dávní profesoři Pelnář a Šamberger k tomu, aby se věnoval léčbě lidí, kteří trpí sexuálními poruchami. V roce 1934 se habilitoval, od té doby prošlo jeho pracovnou na stovky lidí, kterým pomohl. I já potřeboval pomoc, ovšem v jiném slova smyslu. Byl jsem asi první, kdo mu položil otázku: - Pane profesore, jak mohla probíhat kastrace v jedenáctém století?

Chvíli se na mě mlčky díval, jako by odhadoval smysl otázky, potom pomalu odpověděl: - Těžko vědět... Copak se z té doby zachovalo podrobné vylíčení podobného zákroku? Dělalo se to, pravda, už v dávnověku, u starých Reků, v Asii, v Africe, dělalo se to buď způsobem nekrvavým, že byla varlata násilně rozmačkána - někde se píše, že i roztlučena kladivem -, jindy operativně. Bud’ proto, aby se získali eunuchové k hlídání ložnic, jindy se tak trestali zajatí nepřátelé, někdy to byly důvody náboženské. Nebo i proto, aby „vznikli“ dobří sopranisté. Když se totiž provede tento zákrok v mládí před pubertou, hlasivky se nezvětšují, jsou ušetřeny mutace a hlas zůstane stále chlapecký... Papež Klement XIV. to přísně zakázal, poněvadž se v Itálii těch operací kvůli hlasu dělalo ročně na stovky. Dneska je kastrace prováděna v Evropě bud’ z důvodů zdravotních nebo společenských, aby se totiž omezily sexuální úchylky. Ale jak to u nás vypadalo v jedenáctém století, to nevím.

- Chápu, odvětil jsem poněkud zklamaně a přemýšlel jak dál. Uznávám, že formulace mé otázky nebyla příliš šťastná. Snad jsem se měl zeptat asi takhle: - Myslíte, pane profesore, že je rozdíl mezi kastrátem z jedenáctého století a ze století dvacátého? Pokud se ovšem operace podaří stoprocentně... Mám na mysli duševní stav takového člověka, přitom zdůrazňuji, člověka dospělého.

- Ani na to nelze přesně odpovědět, rozhovořil se Hynie. - Máme spoustu věcí, které ovlivňují mentální stav postiženého, mohou ho rozptylovat, třeba i uklidňovat... Přitom však určité jevy jsou i dnes asi totožné s projevy kastráta z jedenáctého století.

- Například?

- Donedávna se prováděly kastrace v případech, kdy šlo o tuberkulózu, na ni jsou však už léky, a proto se nyní dělá kastrace především tehdy, běží-li o sexuálně úchylného člověka. Faktem je, že dospělý člověk, který projde kastrací, přestane být agresivní, útočný a průbojný, zkrátka se ovládne. Tedy sexuálně. Ale někdy i celkově... Takový člověk je třeba i měkčí, ztloustne a kosti mu zesílí. Hlas se ovšem nezmění, je-li už vytvořen hrtan.

Vysvětlil jsem profesorovi problém, o který mi šlo: jak asi reagoval kníže Jaromír po kastraci na svůj osud. Jako panovník i jako člověk.

Hynie se zamyslel: - Mohl se stát otylým, ale nějak moc se asi nezměnil. Myslím tělesně. My dneska dáváme hormony. Tehdy je neměli a Jaromír byl, jak jste řekl, dospělý člověk, něco ke třicítce. Jistě mu zůstaly i nadále vousy a mužský hlas. Mentálně ke změnám mohlo dojít. Takový vykastrovaný člověk si někdy svůj pocit slabosti kompenzuje zlomyslností, bývá zlý, mstí se za ústrky. Je úskočný a falešný... Nedostatek mužských hormonů může vést k takzvanému řídnutí kostí, sesedá se páteř i ostatní kosti. Člověk se cítí potrefený, svou nespokojenost si vylévá na druhých, ale ne direktním, tvrdým způsobem. Spíš jako šašci a trpaslíci, vzpomeňte na Rigoletta. Mívá jedovatý jazyk, neštítí se ubližovat jiným. Někoho kastrace nezlomí, stáhne se do sebe a snaží se něco dokázat. Stane se i ctižádostivým... A dobře mu to myslí, říkalo se kdysi o Kantovi, že nebyl rušen sexualitou, a v tom svém abstraktním myšlení byl proto dokonalejší. Zkrátka slaboch, u něhož dojde ke kastraci, může sklouznout, ale silného jedince to naopak zas třeba i vyburcuje. Touží se vyšvihnout, vypracovat. Při hormonálních nedostatcích bývá intelekt spíše vyšší, nezapomeňte na to. Kdybych měl shrnout to, co jsem teď improvizovaně přednesl, řekl bych, že dospělý, u něhož dojde ke kastraci - tedy i kníže Jaromír -, se obvykle snaží vykompenzovat tento svůj nedostatek. Zákrok působí negativně v tom smyslu, že se člověk stane zlým, úskočným, jedovatým, někdy i víc ctižádostivým. V našem případě sice dosáhl Boleslav III. svého záměru - že totiž jeho bratr Jaromír nemohl ohrozit svými potomky Boleslavovu budoucí dynastii -, ale na straně druhé se asi potom u Jaromíra objevily některé z těch vlastností, o nichž jsem mluvil. A ty nebyly kladné, věštily nebezpečí pro jeho okolí. Věřím, že Jaromír nikdy nezapomněl na toho, kdo mu kastraci přivodil, tedy kdo byl jejím myšlenkovým původcem... Říkal jste Boleslav III.?

- Tak se to uvádí, já si ale myslím... nedopověděl jsem větu a profesor nenaléhal.

Poděkoval jsem mu za výklad, byl užitečný.

Pokračujme. Řekli jsme si před chvílí, že se pokusíme na základě nejdůležitějších pramenů uvést zásadní fakta příběhu, a vytvořit tak předpoklady pro hypotézu, která by všechny údaje vysvětlila. Začali jsme narozením synů Boleslava II., jděme nyní dál.

O Boleslavovi III. tvrdil Palacký, že to byl muž „nejnehodnější“, dokonce „obecný pustý ničema, k nemužnosti nedůvěru poje, a předce svému lakomství, ukrutenství a mstivosti volnou uzdu pouštěje...“

Je pravda, že při svém nastoupení na knížecí stolec ztratil hned Krakov. Poláci využili chaosu po smrti Boleslava II. a pobili tamější českou posádku, současně ztratil Boleslav III. snad i Halič, Moravu, Slezsko... Jaký byl opravdu, těžko povědět. To, že dal vykastrovat Jaromíra a chtěl zabít nejmladšího svého bratra Oldřicha, neznamená, že byl horší než všichni kolem něho. V roce 1002 - tedy po třech letech jeho vlády - vypuklo proti němu povstání a Boleslav III. musel z Čech uprchnout. Poněvadž jeho bratři Jaromír a Oldřich byli v exilu u bavorského vévody Jindřicha, musel Boleslav III. jinam - uchýlil se k nordgavskému markraběti Jindřichovi. Ten ho pro jistotu vsadil do vězení...

Nikdy se už asi nedozvíme, kdo vlastně stál v Čechách v čele povstání, které vedlo k vypuzení Boleslava III. Pravděpodobně to nebyl ani Jaromír, ani Oldřich, žili přece ve vyhnanství... Může se namítnout: jestliže existovala v Čechách silná opozice proti Boleslavu III., která měla v čele jeho bratra Jaromíra (a proto se ho neodvažoval Boleslav III. zabít, říkali jsme v jedné eventualitě), pak tu zůstala i po tom, když Jaromír odešel ze země k bavorskému vévodovi. K tomuto útěku obou bratří i jejich matky z Čech došlo poté, co byl Jaromír „zbaven mužství“ a Oldřich málem zabit. Tedy v rozmezí let 999 až 1002, poněvadž toho roku už vypuklo povstání proti Boleslavovi... Ano, k „zlému činu“ Boleslava III. mohlo klidně dojít koncem roku 1001, oba bratři s matkou uprchli, v zemi to vřelo a záhy se rozhořela vzpoura proti nehodnému knížeti, který nakonec hledal útočiště v cizině. Jenže - tahle hypotéza pravdivá asi nebude, poněvadž kdyby povstání vedla Jaromírova strana, po svém vítězství by ho znovu povolala do Čech, aby se tu ujal moci. Co se však stalo: po útěku Boleslava III. byl předurčen k vládě jakýsi Wlodowei - tedy Vladivoj - z Polska, o němž Dětmar zapsal, že byl „spřízněn“ s Přemyslovci.

O stupni „spříznění“ vedou historikové už po desetiletí spory, není vyloučeno, že šlo o bratra Boleslava Chrabrého; jejich matkou byla kněžna Doubravka, sestra Boleslava II. (a tedy teta jak Jaromíra a Oldřicha, tak i Boleslava III.), někdy ji píšeme „Dobravka“.

Snad by bylo nyní vhodné podívat se o několik stran nazpět na přemyslovský rodokmen, těch Boleslavů nám totiž stále přibývá...

Vladivoj se necítil na českém knížecím stolci dost bezpečný i jistý, a proto se vydal v listopadu 1002 do Řezna k bavorskému vévodovi Jindřichovi, který se mezitím stal římským králem Jindřichem II. Tady se dostalo Vladivojovi velkého a slavného uvítání. A nejen to: král Jindřich II. mu dal Čechy v „léno“, což mělo utvrzovat Vladivojův nárok na trůn, avšak pro budoucnost to velmi oslabilo českou svébytnost.

Vladivoj se vrací spokojeně do Prahy a jede si pro smrt. Za pár týdnů se upije, jak poznamenal Dětmar. Český stolec je znovu uprázdněn.

Nordgavský markrabí Jindřich propouští z vězení Boleslava III., který se nevrací do Čech, ale spěchá do Polska k Boleslavu Chrabrému.

Začátkem ledna 1003 - hned po Vladivojově smrti - přijíždí do Prahy vykastrovaný (a snad i proto ctižádostivý a ješitný) Jaromír, aby se ujal vlády v knížectví.

Panoval ani ne měsíc. Uvažujme: začátkem ledna 1003 umřel opilec Vladivoj, zpráva letí do Řezna, odkud okamžitě přijíždí do Čech Jaromír. Ale z Polska se vzápětí vrací i druhý Přemyslovec - Boleslav III. - a přivádí s sebou polské jednotky.

Jak to dopadlo, umí si každý představit: Jaromír znovu prchá do bavorského exilu a Boleslav III. se ujímá vlády v Praze. Je začátek února 1003. O Popeleční středě 10. února 1003 pořádá vítěz Boleslav III. velkou hostinu, na kterou lstivě pozval přední české muže. Uprostřed veselice náhle kníže vstal a ohromeným přítomným oznámil, že nadešla chvíle jeho pomsty. Nezapomněl, že ho před necelým rokem - na jaře 1002 - vypudili svým povstáním ze země, nezapomněl, kdo stál v čele.

Dětmar merseburský zaznamenal: „...nejprve svého zetě sám zabil, vraziv mu meč do hlavy.“

Kdo byl Boleslavovým zetěm? Prý někdo z Vršovců... Těch Vršovců, o nichž Kosmas napsal: „Roku od narození Páně 1003. U nás byli povražděni Vršovci.“

Znamená to, že na jaře 1002 vedli vzpouru proti Boleslavovi III., ačkoli měli být jeho příbuznými?

A odkud vlastně víme, že Vršovci byli příbuzní Boleslava III.?

Otázek jsem měl stále víc a víc - a kolem jen samé eventuality, možnosti... Co vedlo Boleslava III. k tak krutému činu? Pouze pomsta? Či politická nutnost? Copak si neuvědomil, že jestliže se proti němu před deseti měsíci jeho země vzbouřila, svým činem jen přileje nenávist do srdcí všech lidí? Je zajímavé, že se o tomto zločinu Boleslava III. ani slovem nezmínil Kosmas, který naopak o knížeti poznamenal, že to byl „muž holubičí a bez žluči“!

Snad to zavinila časová vzdálenost mezi Kosmou a onou událostí z února 1003, nezapomeňme, že psal svou kroniku o víc než sto let později (asi 1110 až 1125). O Boleslavově zločinu nemluví ani současník utrechtský biskup Adelbold, jehož mohl podrobně informovat Jaromír, který žil po roce 1012 v Utrechtu ve vyhnanství. Proto tím důležitější je odstavec merseburského Dětmara, také současníka; ten jednoznačně a podrobně zapsal:

„Neboť když Boleslav poznal, že jeho lid mu zlořečí, ačkoliv slíbil přísahou mír, tak svou bezbožnost vybičoval, že shromáždil do svého domu všechny předáky, nejprve svého zetě (gener) sám zabil, vraziv mu meč do hlavy, potom ostatní bezbranné v ten svatý den postu (in ipsa sancta Quadragesima) onen hrozný a zlý člověk pobil.“

Vida, jak se činil Kosmův „muž holubičí a bez žluči...“ Ale nechme žertů.

Citovaný odstavec má ve svém latinském originálu dvě úskalí: jak přeložit slovo gener a jak quadragesima.

Gener může být švagr, ale také zeť. O koho běželo v našem případě? Poněvadž nevíme, že by měl Boleslav III. nějakou sestru, těžko hovořit o švagrovi... Ale také o dceři Boleslava III. prameny mlčí. Nebýt v uvedeném citátu současníka Dětmara merseburského slova gener - z něhož vyplývá, že Boleslav III. měl sestru či spíše dceru, tápali bychom ještě více.

Druhé slovo - quadragesima - je název církevní neděle, v našem případě se týká 10. února 1003 (univ. prof. Zd. Fiala ve svém rodokmenu Přemyslovců uvádí 9. únor). Tehdy došlo k onomu masakru. Záhy po něm, někdy v březnu 1003, pozval polský Boleslav Chrabrý našeho Boleslava III. na svůj hrad v Krakově, prý na hody. Boleslav III. byl polskému Boleslavu Chrabrému zavázán, vždyť s jeho oddíly vjel začátkem února 1003 do Prahy, odkud musel uprchnout Jaromír, byl mu zavázán za tuto pomoc, a proto se rozjel do Krakova a netušil nic zlého. Jenže žil v jedenáctém století, kdy věrolomnost patřila k základním politickým zbraním. Dodnes nevíme, co bezprostředně vedlo polského Boleslava Chrabrého k činu, který následoval: „…ihned při obědě byl porušen mír, slovo a pohostinné právo, kníže Boleslav (III. český) byl zajat a zbaven zraku a jeho lidé všichni byli jednak pobiti, jednak zmrzačeni, jednak uvrženi do vězení…“

Dětmar to popisuje takto: Boleslav Chrabrý „ho nejprve přijal laskavě, ale v následující noci mu dal vypíchnout oči... a poslal ho do dlouhodobého vyhnanství“.

Ať už k hrůznému činu došlo po hostině či až v noci, faktem zůstalo, že Boleslav III. byl v Krakově oslepen, a tím „vypadl“ ze hry o Čechy. Ztrácí se z dějin, teprve k roku 1037 Kosmas poznamenal (už jsem o tom hovořil), že zemřel kníže Boleslav III., tedy víc než třicet let slepý.

Je možné, že celá akce polského Boleslava Chrabrého s únorovou pomocí Boleslavu III. byl chladně vymyšlený plán. Boleslav Chrabrý se chtěl zmocnit českého knížectví a věděl, že na jaře 1002 došlo v Čechách k povstání proti Boleslavu III., že tam má tedy Boleslav III. spoustu nepřátel. Pomohl mu proto k opětnému návratu a počítal dobře, že vznětlivý Boleslav III. potrestá své odpůrce. Stalo se: předáci byli v Boleslavově domě povražděni, čímž se ještě více vyhrotila nenávist zbývajících proti Boleslavovi III., takže nyní, když byl zbaven zraku a kdesi uvězněn, získal Boleslav Chrabrý tímto činem vděčnost téměř všech Čechů (vyjma těch, kteří patřili k Jaromírově straně, neboť ti si záhy uvědomili, že to nedělal Boleslav Chrabrý pro krásu Prahy či pro nástupnické právo Jaromírovo). Asi v březnu 1003 vjel Boleslav Chrabrý se svým vojskem do Prahy, kde byl vítán (vyjma Vyšehradu, ten se mu nepodrobil a zůstal dále věrný Jaromírovi) jako osvoboditel země od vraha a zločince... Plány Boleslava Chrabrého byly pravděpodobně dalekosáhlé: chtěl vybudovat rozsáhlou slovanskou říši, všechny jeho zatímní činy - ať morální či nemorální - k tomu směřovaly. Ve chvíli, kdy přijel do Prahy jako její osvoboditel, se však nezadržitelně přiblížil jeho konflikt s králem Jindřichem II., u něhož stále žili v exilu Jaromír i Oldřich.

Král Jindřich II. nebyl v záviděníhodné situaci. Na jeho korunu si dělal zálusk nordgavský hrabě Jindřich, a proto král Jindřich II. chápal, že musí teď získat na svou stranu silného Boleslava Chrabrého. Vyhověl jeho přání a uvěznil pro jistotu Oldřicha (Jaromíra se Boleslav Chrabrý neobával, věděl asi o jeho vykleštění, a tedy nemožnosti založit panovnický rod), další žádost však už splnit ve vlastním zájmu nemohl. Boleslav Chrabrý totiž chtěl, aby Jindřich II. souhlasil s jeho výbojem na Moravu a do Čech. Král byl ochoten dát Boleslavovi Chrabrému tyto země v léno, čímž by polský vladař víceméně uznal svou závislost na Jindřichu II. - ale to Boleslav Chrabrý odmítl. Žádal, aby s ním král jednal jako rovný s rovným, ne jako s někým, komu milostivě dá v léno něco, co si vlastně on sám vydobyl.

A tak došlo k dalším válkám a střetům. Pro nás je nejdůležitější, že právě v nich ztratil Boleslav Chrabrý opět Čechy, kam vtrhl král Jindřich II. a snad lstí se dostal v září 1004 až do Prahy. V čele oddílu byl Jaromír, jehož dalšího dne - 7. září - uvedl Jindřich II. na knížecí stolec.

Na okraj sluší vzpomenout, že s Boleslavem Chrabrým bránil Prahu poslední žijící Slavníkovec Soběbor, který ušel libické záhubě jen proto, že onoho dne - 28. září 995 - nebyl v Libici. Utekl později do Polska k Boleslavu Chrabrému, který ho však - když se zmocnil Prahy po oslepení Boleslava III. - neučinil českým knížetem. Přesto Soběbor věrně bojoval po boku Poláků proti oddílům Jindřicha II. i Jaromíra, jenž se nyní znovu vracel z exilu. Při ústupu z Pražského hradu Soběbor padl, čímž rod Slavníkovců přestal být nebezpečím pro vládnoucí Přemyslovce.

Zbývali Vršovci. Kolik jich vlastně Boleslav III. pobil 10. února 1003, nikdo přesně neví. Kosmas pouze zapsal, jak jsem už uvedl, že „byli povražděni Vršovci“. Všichni asi ne, neboť v dalších pasážích své kroniky Kosmas o Vršovcích opět mluví. Dokonce je obviňuje ze zločinu, který datuje do doby, kdy se Boleslav III. odebral do Krakova, aniž by tušil, že ho tam oslepí a že se už nikdy odtamtud nevrátí do Prahy.

Kosmas píše: „Mezitím (tedy po odjezdu Boleslava III. k Boleslavu Chrabrému polskému) domácí a rodinní nepřátelé knížete Boleslava (III.), Vršovci, rod nenávistný a pokolení zlé, vykonali zločin ohavný a předtím od věků neslýchaný. Jejich vůdcem a jaksi hlavou veškeré ničemnosti byl Kochan, zlosyn a člověk ze všech zlých lidí nejhorší. Ten a jeho příbuzní, lidé ničemní, přišli se synem knížecím Jaromírem na lovecké místo, jež slově Veliz, a doslechše se z pověsti, co se stalo s knížetem v Polsku, pravili: ,Kdo je tenhle človíček, sprostší než mořská řasa, že má předčiti nad námi a slouti pánem? Což se nenajde mezi námi někdo lepší, který by byl též více hoden panovati?ʼ Ach, zlé mysli a zlého ducha! Co přemítají střízliví, zjevně vykonají opilí. Neboť jakmile se jejich ničemnost rozpálila a na odvahu se rozjařila vínem, uchopili svého pána, ukrutně ho svázali a nahého, naznak položeného, připoutali za ruce a nohy k zemi kolíky a skákali, hrajíce si na vojenské rozběhy, na koních přes tělo svého pána.

Když to viděl jeden ze služebníků knížete, jménem Dovora (někdy je psán jako Hovora - pozn. J. Skaláka), rychle běžel do Prahy, o tom, co právě se stalo, dal přátelům knížete zprávu, a v tu hodinu přivedl je bez prodlení k hnusnému triumfu. Když je ti činitelé nepravosti spatřili, jak se náhle se zbraní na ně vrhají, rozprchnou se jako netopýři po lesních skrýších. Oni pak nalezše knížete zle od much poštípaného a polomrtvého - neboť jako roj včel se vznášelo hejno much nad nahým tělem - rozvázali ho a dovezli na voze na Vyšehrad. Služebník Dovora, vší chvály hodný přítel knížete, dosáhl té milosti za svou zásluhu, že bylo biřicovým hlasem všude po trzích provoláno, že Dovora sám i jeho rod budoucí mají býti mezi zemany a urozenými na věky věkův. Mimo to dali mu i hodnost lovčího, jež přísluší ke dvoru Zbečnu a kterou od té doby až dosud drží v pokoleních jeho potomci.“

Tato kronikářova pasáž je velice zajímavá. Věta v závěru, že hodnost lovčího drží Dovorovi potomci i v jeho - Kosmově době, naznačuje, že mohl mít informaci přímo od nich. Ostatně skutečnost, že Dovorovo vyznamenání vyvolával biřic po všech tržištích, dosvědčuje, že příhoda byla v Kosmově době známa. Pro nás z ní vyplývá několik otázek.

Předně problém datace. Kosmas píše, že se to přihodilo v době nepřítomnosti Boleslava III., který odjel do Krakova. Tedy na jaře 1003. Jenže v té době měl být už Jaromír opět ve svém exilu u německého dvora! Vrátil se přece do Prahy ihned, jakmile se dozvěděl, že se Vladivoj upil k smrti, začátkem ledna 1003. Pobyl v Praze na Vyšehradě pár dní, pak přitáhl Boleslav III. s polským vojskem, které mu půjčil Boleslav Chrabrý - a Jaromír proto znovu uprchl zpět ke králi Jindřichovi II., zatímco se Boleslav zmocnil vlády a zakrátko - 10. února 1003 - dává ve svém domě povraždit všechny přední muže země.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Český pitaval aneb Královraždy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.