Henry James

Henry James mladší byl romanopisec, povídkář a kritik.

Narodil se v rodině náboženského vizionáře. Stejně jako jeho bratr William cestoval už v raném dětství mezi Manhattanem a Paříží. Dostalo se mu nepravidelného vzdělání na různých evropských a amerických školách. Největší vliv na něho měli soukromí učitelé a studium v největších evropských galeriích a muzeích.

Četl celé knihovny anglických a francouzských románů.

V roce 1862 se Henry James zapsal na právnické fakultě Harvardovy univerzity, ale brzy studia zanechal. Poté se plně věnoval literární tvorbě.

Henry James byl vůdčím představitelem analytického psychologického románu v anglickém jazyce. Na svých cestách hlavně po Francii a Itálii pozoroval se zájmem Američany. Amerika představuje v jeho dílech nový, drsný svět, Evropa zjemnělou kulturní tradici, ale i korupci a úpadek.

Co všechno věděla Maisie

Román vypráví příběh mladé dívky z rozvedeného manželství. Soud ji nepřiřkl ani otci, ani matce a dívka se střídavě pohybuje u obou z nich. V dítěti zprvu vidí znepřátelení rodiče vhodný prostředek pro svou pomstychtivost, stále víc je jim však na přítěž a důvěřivá dívenka začne lnout ke svým nevlastním rodičům, novým partnerům otce a matky. Autor se soustředil na sledování morálního vědomí u dítěte, které je ponecháno uprostřed světa dospělých samo sobě, aby si vytvořilo citlivý pohled na dobro a zlo. Základní myšlenkou příběhu je neporušitelnost dětské nevinnosti, vzdorující zkaženému světu dospělých.

Henry James

Co všechno věděla Maisie

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Hana Skoumalová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-87-1

Soudní pře se nekonečně vlekla, byla opravdu spletitá, ale odvolací soud potvrdil rozhodnutí rozvodového soudu o tom, komu má připadnout dítě. Otec, ač od hlavy do paty samá špína, při vyhrál a jako vítěz dítě dostal: ne snad že by byl matčin charakter doznal skutečně větší úhony, ale na úbělové dámské pleti (pleť této dámy u soudu přímo bila do očí) byly skvrny nápadnější. K druhému rozsudku však byla připojena podmínka, která Bealovi Farangeovi sladké vítězství ztrpčila — a sice že má své bývalé ženě uhradit dva tisíce šest set liber, které asi před třemi lety složila, jak tam stálo, na výchovu dítěte, a to za přesně stanoveného ujednání, že pan Farange nepodnikne žádné kroky: ten obnos měl pan Farange pod svou správou, ale vyúčtovat ho nemohl. Že soud uložil tuto povinnost jejímu protivníkovi, nemálo zlost paní Idě zchladilo; porážka už ji tolik nehnětla a panu Farangeovi nápadně spadl hřebínek. Peníze neměl po ruce, ani je nemohl nikde sehnat, a tak po tahanici o nic utajenější a slušnější než[původní pohoršlivá bitva vytáhl se z toho kompromisem, který mu jeho právní poradci navrhli a její nakonec přijali.

Podle tohoto ujednání mu byl dluh prominut a o děvčátku bylo rozhodnuto způsobem hodným soudní stolice Šalamounovy. Rozťali ji vedví a poloviny nestranně předhodili oběma odpůrcům. Budou ji mít střídavě u sebe vždy po dobu šesti měsíců; u každého z nich pobude půl roku. Divný rozsudek v očích ještě oslněných prudkým světlem soudního dvora — světlem, v němž žádný z rodičů zdaleka nevypadal jako vzorný příklad pro nevinné mládí. Všechno ukazovalo k tomu, že bude pověřena nějaká vhodná třetí osoba in loco parentis, nějaký bezúhonný nebo aspoň přijatelný přítel. Jenže po takovém vzoru v okruhu Farangeových zřejmě pátrali marně. Z těchto nesnází zbývalo tedy, když nechtěli poslat Maisii do dětského domova, jediné východisko, a sice rozdělit opatrovnictví, jak jsem se už o tom zmínil. Z mnoha důvodů rodiče s tím projevili jednomyslný souhlas, což se jim ještě nestalo: s pomocí dítěte teď získají věhlas, který provází patřičně prokázanou sprostotu. Ten krach se náležitě rozlehl, předtím spolu byli bezvýznamní, každý zvlášť teď bude veledůležitý. Copak nevyvolali takový dojem, že teď všichni právem hledali v novinách výzvy na záchranu té maličké — nevnukli rozbouřené veřejnosti představu, že se musí něco podniknout, nějaký dobrodinec že se musí přihlásit! Jedna hodná paní opravdu učinila první krok: byla to vzdálená příbuzná paní Farangeové — má prý také malé děti a je už na to zařízená — a tak jí nabídla, že s jejím svolením vezme to jablko sváru k sobě a postará se o ně; ulehčí tak aspoň jednomu z rodičů. Bude to pro Maisii po šesti povinných měsících u Beala příjemná změna.

„Příjemná změna?“ zvolala Ida. „Nebude snad pro ni dost příjemná změna, když přijde od toho podlého lumpa k osobě, která ho z hloubi duše nenávidí?“

„To ne, protože ho tak nenávidíte, že jí o něm budete v jednom kuse povídat. Ustavičně ho budete tupit a tak jí ho budete pořád připomínat.“

Paní Farangeová na ni vykulila oči. „A to nemám nic dělat proti tomu, jak on sprostě nadává mně?“

Ta hodná paní se chvíli nezmohla na odpověď; svým mlčením její postoj přísně odsoudila. Nakonec zvolala: „Chudinka malá!“ To byl nápis na hrob Maisiina dětství. Maisie byla ponechána svému osudu. Jak bylo každému na první pohled jasné, k rodičům ji poutala jen trapná okolnost, že do sebe pojímá jejich hořkost jako hluboká porcelánová miska na míchání žíravin. Nechtěli ji mít u sebe, aby jí nějak prospívali, ale aby sobě navzájem s její bezděčnou pomocí škodili. Poslouží jejich zlobě a zpečetí jejich pomstu, vždyť pádná ruka spravedlnosti dopadla na manžela i manželku stejně těžce; konečný rozsudek nesplnil jejích rozhořčený požadavek dostat, jak říkali, všecko. Tím, že každý dostal jen polovic, se připouštělo, že žádný z nich není tak špatný, jak druhý o něm tvrdí, nebo jinými slovy, že žádný nestojí za nic, protože je zrovna takový jako ten druhý. Matka chtěla zabránit otci, aby, jak řekla, „na dítě byť jen pohlédl“; otec zas prohlásil, že pouhý matčin letmý dotek dítě prostě „poskvrňuje“. V těchto dvou protichůdných zásadách měla být Maisie vychovávána — ať už si je sama sladí, jak umí. Nejdojemnější na tom zprvu bylo, že vůbec netušila, jaký očistec čeká její neposkvrněnou dušičku. Lidé se děsili, k čemu se ti dva opatrovníci proti ní spřáhnou; nikdo si předem nedovedl představit, že neprovedou nic zlého.

Lidé z jejich společnosti celý čas jen tlachali, ale rozloučená dvojice se právem těšila na bohatou činnost. Opásali svá bedra, měli pocit, že boj teprve začíná. Více než dřív si teď připadali jako manželé, doposud jim totiž manželství bylo jen trvalou příležitostí k hádkám. „Strany“ tu byly předtím, strany zůstaly dál; vždyť takovému zastánci se otvírala příjemná vyhlídka na spoustu látky pro povrchní hovor. Farangeovi četní známí se scházeli a přeli se o ně, znovu ožívaly spory při šálku čaje a doutnících. Kdekdo druhého ustavičně ujišťoval o nějakém skandálu, a nebýt něčích hanebností, nikdo by si nebyl liboval. Manželé byli společensky přitažliví, ale ne sobě navzájem: bez přehánění se dalo říci, že nikdo tak neprahne po Idině krvi jako Beale a že Bealovi jednou vyškrábe oči jedině jeho žena. Především se všichni shodli v tom, že jsou oba velmi hezcí — ale hlouběji je nikdo nerozebíral. Například měřili dohromady asi tři metry šedesát a nejvíc se hovořilo o tom, v jakém poměru je jejich výška. Jediný kaz na Idině kráse byla délka a dosah její paže; snad dík tomu tak často porazila svého bývalého manžela při kulečníku; že nad ním v té hře tak vynikala, tím se podle ní dala vysvětlit jeho zášť, projevující se surovostí. Kulečník, to bylo její velké umění i její věhlas, sotva někde padlo její jméno. Až na několik protáhlých linií, všecko, co na ní mohlo být velké a co svou přemírou svědčí jiným ženám, bylo u ní, až na jednu výjimku, obdivováno a vypichováno jako malé. Výjimkou byly její oči, mohly mít normální velikost, ale překročily přirozenou míru; zato ústa bylo sotva vidět a na její míru v pase se uzavíraly sázky. Kamkoli přišla na návštěvu — a po návštěvách chodila stále, všude měli dojem, že se až příliš ukazuje, takže žasnout nad ní pokládali za neslušné. Žasli nad ní jen cizí lidé a ti zas k pobavení domácích žasli až moc; tím prozrazovali nepopiratelně, že jsou tu cizí. Jako její manžel i ona nosila šaty tak samozřejmě, jako vlak cestující, lidé prý srovnávali jejich vkus a přeli se, kdo z nich je oblačen vkusněji, celkem se však klonili k názoru, že Ida toho má na sobě méně, zejména šperků a květin. Beale Farange měl přirozené ozdoby, byl jakoby oděn ve svůj plavý plnovous, blyštící se jako zlatý krunýř, a ve věčně svítící zuby, které nezakrývaly po dlouhém cviku ani dlouhé kníry a které mu za všech okolností dodávaly výraz radosti ze života. V mládí byl Farange určen pro diplomatickou službu a na nějakou chvíli byl bezplatně přidělen k jednomu vyslanectví, takže mohl často prohodit: „To za mých časů na východě“; ale současné události pro něho nebyly ničím, pádily kolem něho a on věčně trčel na Piccadilly. Každý věděl, kolik má — pouhé dva tisíce pět set ročně. Chudák Ida všechno utratila a zůstal jí jen kočár a ochrnutý strýc. Ten starý darebák, jak mu říkali, prý má uloženo hromadu peněz. O dítě bylo postaráno dík zchytralé kmotře, zesnulé Bealově tetě. Odkázala jí něco tak, že si rodiče mohli přivlastnit jen úroky.

I.

O dítě bylo postaráno, ale novým uspořádáním byl ten mladý rozum zmaten, cítil živě, že se stalo něco závažného, a s úzkostí vyčkával, co tak velká událost přinese. Byl už to osud té trpělivé holčičky, že toho viděla mnohem víc, než zpočátku chápala, ale přitom chápala hned od počátku mnohem víc než která jiná sebetrpělivější holčička před ní. V takové bitevní vřavě se octl snad jen nějaký bubeníček z lidové písně nebo pověsti. Obeznámila se důvěrně s vášněmi, na něž zírala jako na sled obrazů pouštěných na stěnu z laterny magiky. Její malý svět byl fantasmagorie — divné stíny, honící se na plátně. Jako by se celé to představení konalo jen pro ni — pro to vystrašené děťátko v obrovském zšeřelém divadle. Dík sobectví druhých byla zkrátka uvedena do života tak důkladně, že jen svou dětinnou mravností odvrátila svou zkázu.

První období ji měl u sebe otec, který ji šetřil jen potud, že jí zadržoval všechny zběsilé dopisy od matky: jenom jí s nimi vždycky před očima zamával, zazubil se a pro její potěšení jimi mrštil přes celý pokoj rovnou do krbu. Už tehdy předem pociťovala jakousi únavu, jakousi provinilost, že je to nad její síly; přitom byla okouzlena prudkostí, s níž tuhé neotevřené obálky svištěly vzduchem jako nebezpečné šípy i s monogramy — na ty si Ida potrpěla —, které by si Maisie tak ráda prohlédla. Hlavní důsledek velkého sporu byl pro Maisii v tom, že teď byla mnohem důležitější, a poznala to podle toho, že s ní jednali volněji, všude ji tahali a mazlili se s ní a ona zas musila být ke všem o to milejší. Rysy jí nějak zvýrazněly; snad od toho, jak ji páni, co navštěvovali jejího otce, pořád štípali do tváří a pouštěli jí cigaretový kouř do obličeje. Někteří si od ní dávali zapálit sirkou cigaretu; jiní ji zas divoce houpali na kolenou, štípali ji do lýtek, až pištěla — její pištění budilo u nich obdiv —, a posmívali se, že má lýtka jako špejle. To slovo se jí vrylo do paměti a od té doby měla pocit, že jí chybí něco žádoucího. Přišla na to, co to je; vrozený sklon vyměšovat látku, kterou její chůva Moddle nazývala krátkým ošklivým slovem; to slovo jí při obědě trapně připomínalo díl masa, který měla nerada. Tentam byl čas, kdy od ní nikdo nic nežádal kromě Moddle. Tu vždycky našla v Kensington Gardens na lavičce, když se vrátila přesvědčit se, jestli si nehrála moc daleko. Moddle si jen přála, aby to už nedělala. Tomu Maisie lehko vyhověla, a tak jedinými stíny v tom dlouhotrvajícím jasu byly obavy, co se s ní stane, když tam jednou přiběhne a Moddle na lavičce nenajde. Do parku chodily dál, ale i tam to bylo jiné: Maisie se pořád jen dívala druhým dětem po nohách a ptala se chůvy, jestli mají také špejle. Moddle byla strašně pravdomluvná: „Takové nohy, jako ty máš, se nenajdou, děvenko,“ vždycky jí říkala. Nějak to souviselo s jiným častým výrokem Moddle : „Cítíš to napětí — to je to; a pocítíš to ještě hůř, to mi věř.“

A tak to Maisie od samého počátku cítila, a dokonce i věděla, že to cítí. Bylo to částečně tím, že jí otec řekl, že to také cítí, a přímo před ní požádal Moddle, aby jí to náležitě vštípila. V šesti letech už jí bylo známo, že kvůli ní se všecko změnilo, že všecko se zařídilo tak, aby se jí mohl věnovat. Navždy si měla zapamatovat Moddlino ujišťování, jak se jí otec věnuje. „Tatínek by rád, abys nezapomněla, co pro tebe vystojí.“ Maisie vždycky připadala Moddlina pleť nepřirozeně, až bolestně napjatá, ale při těchto tak často opakovaných slovech to bylo obzvlášť nápadné. Maisie dumala nad tím, jestli to Moddle při nich víc bolí. Ale teprve po čase byla Maisie s to propůjčit otcovu trápení i tomu, jak jí je chůva líčila, očekávaný smysl. Až když se trochu rozkoukala, jak říkali páni, co se dřív posmívali jejím lýtkům, představy a ozvěny v jejím nitru nabývaly smyslu — představy a ozvěny, skrývané dosud v dětském přítmí, v tmavé komoře v horních zásuvkách, jako hry, pro které byla ještě moc malá. Zatím jí bylo obtížné brát za pravý konec věci, které jí říkal otec o    matce — věci, které jí Moddle, sotva na ně mrkla, brala z rukou a schovávala je do komory, jako by to byly ještě příliš složité hračky nebo nesrozumitelné knížky. Jednou tam najde úžasný sklad krámů, pomíchaných s věcmi, které jí napovídá matka o otci, a nacpaných do jedné zásuvky.

Bylo jí známo, že se každým dnem blíží okamžik, kdy matka stane ve dveřích, aby si ji odvedla, a to by jí bylo všechny dny zkalilo, nebýt důmyslné Moddle, která jí velkým písmem a snadnými slovy vypsala na papír spoustu příjemností, jaké ji očekávají v druhém domově. Tyto přísliby zahrnovaly „vřele milující matku“ až po dobroučké vajíčko naměkko k svačině a mezi jiným i vyhlídku, že bude smět zůstat vzhůru a dívat se, jak si ta dáma obléká hedvábí a samet a diamanty a perly a chystá se do společnosti. V té osudné chvíli to Maisii opravdu vzpružilo, když na Moddlinu radu strčila zmuchlaný papír do kapsy a tiskla ho v ruce. Osudná chvíle v ní zanechala živou vzpomínku na Moddlin podivný výbuch: otec v salóně právě něco řekl a Moddle se na něho utrhla: „Měl byste se hluboce stydět — měl byste se červenat, pane, takhle se chovat.“ Před dveřmi stál kočár s matkou; pán, co tu byl na návštěvě, co tu byl věčně na návštěvě, se rozřehtal. Otec Maisii objal a řekl Moddle: „Vás, ženská, hnedle usadím!“ — a opakoval slova, pro která si na něj chůva vyjela, a přitom se na Maisii zubil víc než jindy a tiskl ji k sobě. Maisie si jich v tu chvíli ani tak nevšimla, spíše se podivila, jak je Moddle najednou neuctivá a celá rudá; ale dokázala ta slova opakovat za pět minut v kočáře, když matka samý polibek, samé stuhy, oči, paže, divné zvuky, sladká vůně, se jí zeptala: „Nevzkázal tvůj hnusný tatínek něco tvé milující matince, andílku můj drahý?“ Tu si uvědomila, že jí slova hnusného tatínka ještě znějí v poplašených ouškách. Odtud jí na matčinu žádost splynula jasně a zvučně z nevinných rtíků: „Mám ti prý vyřídit,“ opakovala věrně, „že jsi špinavá, hnusná svině!“

II.

Při tom prudkém vnímání současnosti, které je dětské duši vlastní, minulost jí pokaždé připadala stejně nejasná jako budoucnost. Přítomné chvíli se oddávala s důvěrou, která by byla měla rodiče dojmout. Zatím si na ní jen ověřili správnost svých povrchních výpočtů: divoce si ji podávali, že mezi nimi lítala jako opeřený míček. Do její ustarané dušičky jako do bezedné nádoby lili všechno zlo, které si navzájem přisuzovali nebo se aspoň tak tvářili, oba, bezpochyby s nejlepším svědomím, ji podle své povinnosti seznamovali s tvrdou pravdou a tak ji chránili před tím druhým. Maisie byla ve věku, kdy každá báchorka je pravda a každý pomysl báchorka. Skutečnost pro ni byla něco nesporného, jen přítomnost byla živoucí. Tak například matčino peskování v kočáře, když jí Maisie doslova vyřídila otcův vzkaz jako psané poselství, zapadlo jí do paměti s hluchým klapnutím jako dopis do schránky. Jako dopis z přeplněného poštovního pytle bylo také náležitě doručeno na správnou adresu. Přátelé na obou stranách, po dva roky přihlížející takovým výlevům, měli pocit, že by se mělo něco udělat „opravdu pro dobro“ té maličké. Ale nakonec jen někdo s povzdechem prohlásil, že tam, kde v tu neblahou chvíli mešká, nezůstane naštěstí celý rok, a že je tak chytrá nebo tak hloupá, že to všechno ani nechápe.

Rodiče se nakonec přiklonili k myšlence, že je hloupá, a tehdy právě nadešel velký okamžik v jejím drobném tichém životě: v hloubi duše navždy pochopila svou podivnou úlohu. Byl to doslova mravní převrat. A odehrál se v jejím nitru. Strnulé loutky v zšeřelých přihrádkách zahýbaly pažemi a nohama; dávné podoby a děje dostaly děsivý smysl. Poznala nový pocit, pocit nebezpečí; na obranu proti němu napadlo ji stáhnout se do sebe, jinými slovy skrýt se. Z pouhých náznaků, ale s úžasným bystrozrakem uhodla, že byla střediskem nenávisti a poslem urážek a že je všechno špatné, protože jí k té špatnosti používali. Pevně stiskla pootevřené rty odhodlána, že už se dál využívat nedá. Všechno zapomene, nic nepoví, a když jí oplátkou za ten zdárně uplatňovaný způsob začali říkat hlupáček, nezvykle, prudce se nad tím zaradovala. Když pak byla starší a rodiče před ní střídavě říkali, že děsně zhloupla, nebylo to tím, že by se byl tok jejího života nějak zúžil. Prostě kazila jim zábavu, ale tím líp se bavila sama. Viděla toho víc a víc, viděla toho příliš mnoho. Zárodky tajnůstkářství jí v jedné významné chvíli vštípila její první guvernantka, slečna Overmorová; ne tím, co řekla, ale jak vykulila krásné oči, které Maisie tak obdivovala. Tehdy po bůhvíkolikátém střídání pobytu vzpomínala na Moddle, jak vždycky zmizela z dětského pokoje, když měla hlad, jak bídně znala abecedu a v jakých tonula žalostných rozpacích, když měla ukázat písmeno ypsilon. Slečna Overmorbvá nikdy nemizela, i když měla hlad: svědčilo to o tom, že je něco lepšího, už i proto, že byla podle Maisie neobyčejně krásná. Paní Farangeová o ní řekla, že je až příliš hezká, načež se někdo zeptal, co na tom záleží, když tam není Beale. „Beale sem, Beale tam,“ zaslechla Maisie matku, „přijala jsem ji, že je to dáma, i když hrozně chudá. Je to dobrá rodina, ale mají sedm dcer. Co si vlastně lidi myslí?“

To Maisie nevěděla, ale brzy se dověděla jména všech sester a uměla je odříkávat lépe než násobilku. V duchu přemítala, jak je to s tou hroznou chudobou, ale nikdy se nezeptala a její společnice o tom také nikdy nemluvila. Nějakými tajemnými cestami dostávala nahoru jídlo; slečna Overmorová nikdy nenosila zástěru jako Moddle, a když jedla, držela vidličku s nakrčeným malíčkem. Dítě ji pozorovalo při všem možném, ale nejraději při jídle. „Vy jste roztomilá,“ říkávala jí, „maminka, ta je taky roztomilá, ale neumí tak pěkně držet vidličku.“ A její okázalou přítomnost si Maisie spojovala s tím, že už je teď „velká“; dobře věděla, že dětské guvernantky mají jen holčičky, které už nejsou, jak říkala, „docela“ malé. A přitom nejasně tušila, že budoucnost je ještě mnohem větší a spousta guvernantek v ní číhá, jen jen vyrazit. Všechno, co se stalo, když byla opravdu malá, v ní dřímalo, jen jedno bylo jisté, podle dávného odkazu Moddle, že má mít dítě jaksepatří rodiče každého zvlášť a jednoho po druhém, jako má napřed maso a potom pudink, nebo napřed koupání a potom spaní.

„A on opravdu ví, že lže?“ zeptala se Maisie živě slečny Overmorové ve chvíli, kdy nastal v jejím životě neočekávaný obrat.

„Kdo že ví —?“ vyvalila oči slečna Overmorová; na ruce měla navlečenou punčochu a při šití nechala jehlu ve vzduchu. Práce to byla všední, ale slečniny pohyby byly jako vždy ladné.

„No přece tatínek.“

„Že ‚lže‘?“

„Prý mu to mám říct, maminka chce — ‚že lže a že ví, že lže‘.“ Slečna Overmorová celá zrudla, třebaže se rozesmála, až zvrátila hlavu dozadu, a potom zas píchala do zaobalené ruky tak zuřivě, až bylo Maisii divné, jak to vydrží. „Mám mu to říct?“ zeptala se holčička znovu. A tehdy k ní její společnice promluvila neomylnou řečí hlubokých temně šedých očí. „Nemohu říct Ne,“ říkaly co nejzřetelněji; „nemohu říct Ne, protože se bojím tvé maminky, chápeš? Jenže jak mám říct Ano, když byl tvůj tatínek onehdy ke mně tak milý, tak dlouho se se mnou bavil a smál se na mě krásnými zuby onehdy při setkání v parku, a ze samé radosti, že nás vidí, odešel od těch pánů, co s nimi byl, a celé půl hodiny se s námi procházel.“ Ve světle líbezných očí slečny Overmorové vytanula najednou Maisii ta příhoda s kouzlem, které dřív neměla, ač se o ní od té doby slečna Overmorová slůvkem nezmínila. Cestou domů, když je tatínek opustil, projevila slečna přání, aby se o tom Maisie před maminkou nezmiňovala. A Maisie ji měla tak ráda a tak ji těšilo, že ona ji má taky ráda, že tím to pro ni bylo vyřízeno a trochu užasle se podvolila. Až teď si zas s úžasem připomněla, jak tatínek řekl slečně Overmorové: „Stačí, když se na vás podívám, hned vidím, že jste jediná, koho mohu poprosit o záchranu své dcery.“ Maisie sice neměla ani ponětí, před čím má být zachráněna, ale radost z pomyšlení, že ji zachraňuje právě slečna Overmorová, nebyla proto o nic menší. Připadalo jí, že se tím těsněji k sobě přimykají, jako když se spolu při hře divoce točí.

III.

Proto se také tak polekala, když jí matka při zmínce o příštím přesídlení řekla: „To snad víš, že už s tebou slečna nepůjde.“

Maisii se udělalo mdlo: „Já myslela, že půjde.“

„Na tom pramálo záleží, co ty myslíš,“ vyjela si na ni paní Farangeová; „a příště si, slečinko, nech raděj pro sebe, co si myslíš.“ To už Maisie uměla, a matka se zlobila právě proto, že to tak dobře umí. Podezřívala ji, že dospělé ohavně kritizuje a svým mlčením odsuzuje; a podle ní přece má být dítě prostoduché a sdílné. Krom toho, chtěla vědět, jak zapůsobily na pana Farange její výpady proti jeho charakteru a strojenému klidu; její uspokojení z nich se scvrklo, když neslyšela žádnou odezvu. Však přijde den, paní Farangeová ho už viděla, kdy jí způsobí větší potěšení hodit mu Maisii na krk než mu ji vyrvat; dokonce se v ní hnulo svědomí, když jedna její bystrá přítelkyně bezelstně podotkla, že všechny jejich tahanice skončí tím, že se rodiče vynasnaží udělat holčičku břemenem pro druhého — při té hře milující matka zřejmě nesklidí úspěch. Z obavy, že nesklidí úspěch — ten jí, o tom byla přesvědčena, nikdy neušel — zrodila se v Idě Farangeové rozladěnost, kterou si několik lidí odneslo. Rozhodně si ji musí odnést Beale; znovu si umínila, že ho nikdy nepřestane stíhat zlobou. Nic pro něho nebude nepříjemnější, než když k dítěti nedostane nádavkem tu krasavici, která mu už zřejmě padla do oka. Tomu nádavku Ida mimo jiné řekla, že žádná slušná žena se v Bealově domácnosti nemůže ukázat. Slečna Overmorová sama Maisii vysvětlila, že se těšila, že s ní půjde k otci, ale matka se na to prý dívá tak, že z toho nic nebude. „Jestli prý se opovážím vstoupit do jeho služeb, nesmím se už tady nikdy ukázat. Slíbila jsem tedy, že ustoupím a nepůjdu s tebou. Když na tebe trpělivě počkám, až se sem vrátíš, budeme zase spolu.“

Trpělivě čekat, a dokonce čekat, až se sem vrátí, to bylo pro Maisii trochu zdlouhavé — vzpomněla si, co všecko jí naslibovali, když bude hodná, a ona byla hodná, a přece to nikdy nedostala. „A kdo mě bude mít na starosti u tatínka?“

„Pámbůhví, miláčku!“ odpověděla slečna Overmorová a něžně ji objala. Její krásná přítelkyně má Maisii nesporně ráda. Nedokázala to snad dost jasně, když ani ne za týden, přes bolestné rozloučení, přes matčin zákaz i vlastní výčitky a daný slib, se krásná slečna Overmorová objevila u otce? Už byla sice přijata drobná paní na hodinový plat, tlustá tmavá panička s cizím jménem a špinavými prsty, na hlavě klobouček, který nikdy nesundávala, a budila tak klamné, brzy zaplašené zdání, že se dlouho nezdrží; k tomu ještě se vyptávala své žačky na věci s vyučováním vůbec nesouvisející — sám Beale Farange prohlásil, když mu to Maisie opakovala, že to je sprosté — ten přízrak se před skvělou bytostí, která se pro Maisii odvážila všeho, nadobro rozplynul. Ta skvoucí bytost řekla své svěřence otevřeně, jak to bylo — že to prostě už nevydržela. Porušila slib daný paní Farangeové, tři dni v sobě bojovala a pak se rovnou vydala k Maisiinu tatínkovi a řekla mu holou pravdu: zbožňuje jeho dceru, nemůže se jí vzdát, podstoupí pro ni jakoukoli oběť. Na základě toho se tedy dohodli, že tam zůstane; její odvaha došla odměny. Nijak se před Maisií netajila tím, kolik odvahy ji to stálo. Některá její slova udělala na dítě zvlášť silný dojem — například její výrok, že až bude její žačka starší, pochopí teprv, jak „strašně odvážná“ musí být mladá dívka, aby udělala to, co ona.

„Tvůj tatínek to naštěstí dovede ocenit, dovede to báječně ocenit“ — řekla mimo jiné slečna Overmorová, se zvláštním důrazem na příslovci. Maisie byla také neméně dojata, co ta mučednice podstoupila, zvlášť když se dověděla o strašném dopise paní Farangeové. Maminka se tak rozhněvala, že slečnu Overmorovou přímo, jak slečna sama řekla, zasypala urážkami — což nasvědčuje tomu, že už se nesmí těšit, že spolu budou pod maminčinou střechou. Ale maminčina střecha přijde teď pro holčičku na řadu až kdovíkdy, a tak jí slečna snad může svěřit důvěrné tajemství, že se už k mamince možná vůbec nevrátí. Slečna Overmorová je v hloubi duše přesvědčena, a také to hned Maisii svěřuje, že když dcera pana Farange dá otci výslovně přednost, „veřejné mínění“ se za ni postaví, aby už u něho mohla zůstat. Chudák Maisie stěží chápala, k čemu ji slečna ponouká, ale okamžitě souhlasila. Poprvé k někomu náruživě přilnula a ta náruživost se odnášela ke guvernantce. Nikdo jí to nevytýkal, sama si to také nenamlouvala, ani nemohla, že má slečnu Overmorovou radši než tatínka; ale kdyby jí to snad někdo vytkl, dokázala by odpovědět, že tatínek má slečnu Overmorovou zrovna tak rád. Sám jí to výslovně řekl. Ostatně to sama viděla.

IV.

Byla to pro ni vzpruha, ale nakonec i pohroma, když kočár, v němž se teď Maisie vozila jen při těchto příležitostech, stanul s matkou u dveří. Že by šla slečna Overmorová zpátky s ní, nebylo ani pomyšlení: kdekdo uznával, že její roztržka s matkou je ještě příliš živá. Dítě to pocítilo od samého začátku; žádné objímání, žádné vykřikování, když si ji matka odvážela — jen děsivé mlčení, které neoživovalo ani zlomyslné vyzvídání jako minulá léta, a vrchol všeho, jak se dalo z té strohosti očekávat, byla ještě děsivější stařena, očekávající ji hned na prahu. „Teď se bude o tebe starat tahle paní,“ řekla matka, „Vezměte si ji, paní Wixová,“ obrátila se netrpělivě na tu osobu a dítě k ní postrčila, aby si, jak Maisie vytušila, paní Wixová vzala z její ráznosti příklad. Paní Wixová se jí ujala a hned nazítří Maisie ucítila, že už ji nikdy nepustí. Po slečně Overmorové jí připadala hrozná, ale neuplynula hodina, a svým zvláštním hlasem holčičku dojímala v místě dosud nedotčeném. Později Maisie pochopila, co to je, ale vyjádřit by to asi nedokázala: paní Wixová jí během několika dní objasnila několik věcí. O tom hlavním se také paní Wixová vždycky hned zmínila: že totiž sama také měla holčičku, ale zabili ji a zůstala na místě mrtva. Na širém světě neměla nic jiného a to neštěstí jí zlomilo srdce. Svorně si řekly, že má paní Wixová zlomené srdce. Maisie vycítila, že paní Wixová byla se svou láskou i mukou pravá matka, a to slečna Overmorová není a (jak divné, nepochopitelné) maminka už teprv ne.

A tak byla Maisie v kratičké době hluboce zaujata představou mrtvé Klárinky Matyldy, kterou na přechodu na Harrow Road porazil a rozdrtil nadmíru surový kočár; ani rodinka živě vylíčená jednou ze sedmi sester ji tak nezaujala. „Je to tvá mrtvá sestřička.“ řekla nakonec paní Wixová a Maisie, od té chvíle rozechvělá zvědavostí a soucitem, věnovala nábožnou lásku nově získané sestřičce. Pravá sestra to sice nebyla, zato tím romantičtější. K tomu ještě přispívalo, že o této své roli nesmí nikdy s nikým jiným mluvit — zvlášť ne s paní Farangeovou, ta o ni stát nebude a ten vztah nepochopí; malé tajemství, nesdělitelné a nevyčerpatelné, musí zůstat jen mezi ní a paní Wixovou. Maisie věděla o té holčičce všecinko, co říkala a dělala za svého krátkého přervaného života, přesně jaká byla roztomilá, jak se jí vlnily vlásky a jaké měla parádní šatičky. Vlasy jí sahaly až pod pás — překrásně zlatě se jí leskly, zrovna jako kdysi dávno paní Wixové. Paní Wixová měla vlasy stále ještě pozoruhodné a Maisie zpočátku myslila, že si na ně nikdy nezvykne. Dík těmto vlasům působila paní Wixová na Maisii při jejím návratu tak smutným, divným dojmem, dojmem mastné šedi. Vlasy kdysi plavé — časem jejich ladnost zpopelavěla — louhovitě kalně a nedůstojně zešedivěly. Dosud měla chudinka spoustu vlasů a dosud neuznala za vhodné odložit svůj účes: na temeni lesklý cop jako velký diadém a ošumělou rozetku jako velký knoflík v týle. Nosila brýle, kterým říkala, s jemným odkazem na kosou rozbíhavost svého zraku, přímidla, a ošklivé tabákově hnědé šaty lemované lokýnkami ze saténové stužky, oblýskané stářím. Přímidla, jak vysvětlila Maisii, nosí kvůli druhým, pomáhají jim, jak se domnívá, určit, kam se dívá, jinak by to nepoznali. Ostatní zasmušilý ústroj nosila jen kvůli sobě. S těmi okuláry připadalo žačce její oblečení jako krunýř nebo krovky ohyzdného brouka. Zpočátku se tvářila nasupeně, téměř krutě, ale ten dojem holčička ztrácela, jak si víc a víc uvědomovala, že paní Wixová je světu leda pro smích. Byla tak pitvorná jako nějaká postava ze šarády nebo jako zvíře na konci přírodopisu — lidé si ji pro zábavu navzájem popisovali a napodobovali ji. Každý znal její přímidla, každý znal její diadém a knoflík, lokýnky a saténové stužky, každý znal dokonce i Kláru Matyldu, i když ji Maisie nikdy neprozradila.

Proto také ji maminka dostala tak lacino, skoro zadarmo: jednou, když ji paní Wixová zavedla do salónu a nechala ji tam, zaslechla Maisie, jak to jedna dáma — s obočím klenutým jako skákadla a v běloskvoucích rukavicích s tlustými černými stehy jako notovými linkami — vykládá druhé dámě. Věděla, že vychovatelky jsou chudé; o slečně Overmorové se to neříkalo, ale o paní Wixové to každý věděl. Než ani chudoba, ani staré hnědé šaty, ani diadém, ani knoflík neměnily pro Maisii nic na pronikavém kouzlu, kouzlu prozrazujícím, že paní Wixová při vší ošklivosti a chudobě je podivuhodně, konejšivě spolehlivá; spolehlivější než celý svět, než maminka, tatínek i ta dáma s klenutým obočím; spolehlivější, i když vůbec ne tak krásná, než slečna Overmorová, na jejíž líbeznosti, to holčička nejasně tušila, nemůže spočinout s pocitem takového bezpečí, jaký mívá po přikrytí a políbení na dobrou noc. Paní Wixová je tak spolehlivá jako Klára Matylda, která je v nebi a kupodivu zároveň na Kensal Green, kde spolu byly u jejího neupraveného hrobu. Paní Wixová měla přes všechnu komičnost v povaze něco nepopsatelného, nenapodobitelného, z čeho Maisie, než skončil její pobyt u matky, získala pocit opory, jakou dává na nebezpečných přechodech po prsa sahající zábradlí, které nikdy nepovolí. Maisie věděla o své učitelce nejen to, že je chudá a podivínská, ale také že není zdaleka tak „kvalifikovaná“ jako slečna Overmorová: ta znala spatra spoustu letopočtů (dala Maisii držet učebnici), věděla, kde je Malabar, zahrála zpaměti šest kousků a krásně nakreslila obrázek stromů, domů i obtížných partií. Sama Maisie uměla zahrát víc kousků než paní Wixová, která se za své domy a stromy zřejmě styděla a uměla jen začerněným prstem udělat kouř stoupající z komína, a to vůbec není žádné umění.

Vychovatelka se svou žačkou probírala různé „předměty“, ale mnohé odkládala z týdne na týden a nakonec se k nim vůbec nedostala. Říkávala jen: „Vezmeme to po pořádku.“ A její pořádek byl obrovský kruh jako neobjetá zeměkoule. Nepouštěla se do dobrodružství — dítě dobře vidělo, na kolik předmětů si netroufá. Utíkala se na pevnou půdu bájí, kterou se vinula modrá řeka pravdy. Znala na sta příběhů, většinou z přečtených románů; k velké Maisiině radosti je vyprávěla s neselhávající pamětí a se spoustou podrobností. Všecky byly o lásce a kráse, o hraběnkách a hříchu. Když mluvila, bylo to vlastně nekonečné vyprávění, velká romantická zahrada s nenadálými průhledy do jejího vlastního života a s přetékajícími fontánami prostoty. U těch prodlévaly nejdéle. Vedla dítě znovu krok za krokem po své dlouhé bědné pouti a ukázala mu, že na ní nejsou žádná kouzla ani strašidla. Její žačka viděla v duchu jasně každého, kdo paní Wixové, jak sama říkala, kdy zkřížil cestu — někdy důkladně —, doslova každého, až na pana Wixe, jejího manžela, o němž se jinak nezmínila, leda že dávno umřel. V životě své ženy nápadně chyběl a k jeho hrobu paní Wixová Maisii nikdy nezavedla.

V.

Druhé loučení se slečnou Overmorovou bylo dost zlé, ale loučení s paní Wixovou bylo mnohem horší. Holčička byla nedávno u zubaře a měla tedy s čím porovnat onu chvíli vystupňovaného napětí. Bylo strašné ticho, jako tehdy při trhání zubu; paní Wixová ji chytila za ruku a v urputném úsilí se k sobě tiskly, aby neplakaly. U zubaře byla Maisie také statečně zticha, ale ve chvíli, když měla největší strach, zaslechla, jak její průvodkyně zavřískla v návalu potlačovaného soucitu. Opakovalo se to v tom jediném zakvílení, které prolomilo jejich svrchované objetí, když za měsíc potom úlohu hrozných kleští převzalo ono „ujednání“, jak říkali jejímu pravidelnému vykořenění. Tkvěla svými kořeny v životě paní Wixové jako zub v dásni a vytržení se mělo vlastně odbýt v narkóze. V silném objetí se naštěstí nedalo nic říci, té ubožačce se nedostávalo slov jako všeho ostatního. Ve vestibulu stanul Maisiin střídající se rodič — ve své drzosti rád vnikal až sem přes manželčin práh —, díval se okázale na hodinky a ještě okázaleji se šklebil, a tu jedním koutkem oka, nepřimáčknutým k paní Wixové, spatřila holčička přede dveřmi kočár, kde už čekala i slečna Overmorová. Jaký to byl rozdíl, když před šesti měsíci byla vyrvána z náruče své temperamentnější ochránkyně! Slečna Overmorová tehdy také v předsíni, ale v té druhé, byla velmi hlučná a řečná; směle se ohrazovala a prohlašovala, že něco — její žačka nechápala přesně co — je sprostá ohavnost. Maisie si tehdy matně vzpomněla, jak se kdysi Moddle utrhla: s jejím stěhováním jako by vždycky tak či onak byla spojena nějaká „ohavnost“. A jak se kolem ní pevněji sevřely paže paní Wixové a její vlasy jí začpěly do nosu, rozpomněla se Maisie ještě, jak otec chlácholil slečnu Overmorovou slovy: „Ale kočičko!“ Ta slova, tak divná, se jí vryla do dětské duše, ale vlastně už tam pro ně měla připravené místo; svou guvernantku, které teď říkala ta hezká, dobře znala. Kdoví jestli ji bude mít stejně ráda jako dřív: že je pořád stejně hezká, viděla Maisie kočárovým oknem.

Kočár byl známkou dobré pohody, dobrých časů, které ji tentokrát u otce čekají: obvykle pro ni jezdil s drožkou, vzadu s čtyřkolákem na zavazadla. Čtyřkolák se zavazadly tam byl dokonce také, ale doposud jezdila vždycky jen s maminkou v povoze, jemuž Moddle říkávala soukromý kočár. Tatínkův nynější kočár byl jaksi ještě soukromější než maminčin: a když se Maisie konečně octla uvnitř s druhými a šťastně se rozjeli, po novém hlučném objetí položila slečně Overmorové otázku, jen aby zjistila, zda jistý cit ještě trvá: „Měl vás tatínek stejně rád, když jsem byla pryč?“ zeptala se, dobře vědouc, jak zjevně otcova náklonnost za její přítomnosti zakotvila. Napadlo ji, že je tato náklonnost snad dočasná, jen pro jedno období, jako její pobyt, na němž snad je i závislá. Tatínek — seděla mu na koleně — se rozřehtal a ten řehot, třebaže ho znala, vždycky na ni vyrazil jak nějaký trik ve strašidelné hře, až sebou trhla. Než se slečna Overmorová zmohla na slovo, odpověděl jí: „Když tady nejsi, co mi zbývá, než mít rád ji, ty oslíku.“ Hned nato ji slečna Overmorová sebrala otci z klína a chvilku se o ni vesele tahali. Maisii neušlo, jak si toho starší dáma v kolemjedoucím otevřeném kočáře překvapeně všimla a počestně vytřeštila oči. Pak jí krásná přítelkyně vážně řekla: „Jestli ti ještě jednou řekne něco ohavného, já mu povím: seberu tě a budeme žít někde spolu jako hodné tiché holčičky.“ Holčička nemohla pochopit, proč jsou otcova slova ohavná, když přece jen vyjadřují náklonnost, o níž řekla její společnice sama, že je „báječná“. Aby měla jasno, znovu se obrátila přímo na otce a zeptala se ho: copak slečna Overmorová u něho nebyla po celý ten čas, jako byla předtím a bude snad i dál. „To se ví, děvenko — kde by taky chuděra byla?“ zvolal Beale Farange, ale slečna Overmorová se ještě víc urazila a prohlásila rovnou, že jestli tu sprostou podlou lež nevezme hned zpátky, uteče nejen od něho, ale i od dítěte a od jeho domácnosti a všech jeho nechutných starostí, ode všech těch nemožných záležitostí, které na ni uvalil. Po té laškovné pohrůžce vůbec nic nevzal zpátky: dokonce se chystal tu nehoráznost opakovat, ale slečna Overmorová vybídla svou malou svěřenku, aby ty hloupé vtipy neposlouchala: vyložila jí, že žádná dáma nemůže zůstat u pána bez patřičného důvodu.

Maisie hleděla z jednoho na druhého; začínalo to divoce, vesele, ale trošku trnula, že se jim tak docela nedá věřit. „A co je to patřičný důvod?“ vyzvídala starostlivě.

„Jedna nohatá vyčouhlá divoška: to je ten nejlepší důvod.“ Otci to laškování lahodilo a chtěl se zas holčičky zmocnit — ale přítelkyně tomu bránila, až z toho byla hotová rvačka. Slečna Overmorová dítěti řekla, že byla celý čas u dobrých známých. K tomu pan Farange hned dodal: „Byli to totiž moji dobří známí. Bylo jich tam pořád na kopy — to ti řeknu!“ Maisie byla celá zaražená a ještě dodatečně zakoušela nejasné rozpaky nad tím, co je vlastně tak pobavilo a kde vlastně její slečna byla. Měla dojem, že jí neřekla, jak to vlastně bylo. Toho dojmu ji nezbavilo, ani co přišlo potom. Zmatek předčasně vyspělých pudů souvisel s představou, že to jsou věci, o které se, jak říkávala matka, nemá starat. Proto se také, dokud byla u otce, nesnažila vyzvídáním na služebných vyjasnit svou nejistotu; a kupodivu přes všechnu nejistotu ji stejně těšil nový pobyt se slečnou Overmorovou. Mladá dáma očekávala ušlechtilou důvěru nežádající vysvětlování, byla to osoba povznesená nad každé rozpaky. Maisie si ostatně nemyslila, že zatajovat znamená vždycky klamat, vyrůstala uprostřed věcí, na něž se, jak dobře věděla, nemá vyptávat. Nebylo pro ni nic nového, že otázky malých jsou obzvláštním povyražením pro velké: krom věcí týkajících se panenky Lisette nedostala u matky na nic vážnou odpověď. Hravě dokázala dámy u matky shromážděné bouřlivě rozesmát, a být vypočítavější, mohla si s nimi po libosti zahrávat. Za vším se něco skrývá: život je jako předlouhá chodba s řadou zavřených dveří. Poznala, že klepat na dveře není radno, jinak se za nimi ozve jen výsměch. Pomaloučku chápala líp a mnohé jí objasnila Lisette svými otázkami, které měly na Maisii stejný účinek jako její vlastní otázky na ty, pro něž tonula v stejných temnotách jako Lisette. Nebudila u ní taková nevědomost také tak bouřlivý smích? Často nad ní napodobila řehtající se dámy. Leccos ovšem ani své francouzské panně opravdu nemůže říct. Musí ji jen dál poučovat a snažit se vzbudit v Lisette dojem, že jsou v jejím životě záhady, a přitom si není jista, zda se jí opravdu podaří ztratit se v nezbadatelnu jako matka. Když se po paní Wixové ujala vlády slečna Overmorová, dala se Maisie novým směrem: horlivě napodobovala svou vychovatelku ve snaze překlenout minulé období tím, že spolehne na její důvěru. Jsou ovšem věci, do kterých nemůže žákyni „zasvětit“. Někdy totiž, když byla Maisie dlouho pryč, se Lisette dívá, jak se svléká, a hrozně ráda by věděla, kde byla. Něco zjistila, ale nikdy ne všechno. Jednou, když byla obzvlášť zvědavá — a týkalo se to právě také jejího zmizení —, odpověděla jí Maisie, co jí samé jednou odpověděla paní Farangeová: „Hádej sama.“ Napodobila i matčinu příkrost, ale vzápětí se zastyděla: těžko říci, zda za tu příkrost, či za napodobení.

VI.

Brzy poznala, že toto období se příliš v učení nezaskví, vyučování teď bylo jen jednou z četných povinností, uvalených na slečnu Overmorovou; Maisie vyslechla mnoho hovorů stran toho uvalení mezi slečnou a otcem — hovorů, které se na obou stranách vyznačovaly nesouhlasem, dokonce rozladěností. Dítě vytušilo, že na celé té situaci je něco, zač by je všechny mohla matka pěkně „prohnat“, jak několikrát otec utrousil, ale jeho společnice se tomu prudce opřela. Takové scény obyčejně vyvrcholily tím, že se slečna Overmorová zeptala, ostřeji než při jiných příležitostech, jakým vlastně právem by je mohla taková ženská jako paní Farangeová prohnat. Měsíce míjely a holčička nacházela nová a nová vysvětlení a to tím spíš, že co se pamatovala, tak dlouho bez přerušení ještě nikde nepobyla. Přivykla myšlence, že její matka nějak nepospíchá, aby ji dostala zpátky: otec to také důrazně tvrdil, kdykoli se s ním slečna Overmorová umíněně přela o otázce stále otcem předhazované, že totiž Maisie musí do školy. Na vychovatelku byla slečna Overmorová až neuvěřitelně neústupná; něco takového by bylo poddajné paní Wixové ani nenapadlo. Mnohokrát řekla Maisii, že se jí jaksepatří nevěnuje, to dobře ví, a pan Farange soudí stejně a je mu to také líto. Ale brání jí v tom nějaké tajemné povinnosti — povinnosti, jak jí slečna Overmorová svěřila, k panu Farangeovi i k celé té milé hlučné domácnosti a všem, co k nim chodí. Na každou nepříjemnost měl pan Farange jediný lék, poslat dítě do školy — jak přece každý ví, je spousta skvělých škol, v Brightonu a všude. Ale to je právě to, zač by je mohla matka prohnat, jak Maisie slyšela; jakmile ubytuje svou malou svěřenku jinde, nemá se už před zákonem oč opřít. Právě proto nechce pustit Maisii k matce, u matky je přece také jinde.

Dala by se přibrat ještě jedna guvernantka, nějaká mladá dívka, na denní docházku a ta by všechno zastala; ale o tom nechtěla slečna Overmorová ani slyšet a přede všemi proti tomu hartusila a na všecky návštěvníky, dokonce i na Maisii dotírala, jestli nechápou, jak by to proti ní strašně svědčilo. „K čemu tu tedy jsem, když ne k tomu, abych se o ni starala?“

Měla tu dvojaké postavení a sama to veřejně rozhlašovala, jako by jí to bylo ke cti. Východisko samozřejmě bylo konat svou povinnost; ale v tom jí právě sobecky bránil otec se svými náročnými, přehnanými požadavky, které každý zřejmě uznával. Slečna Overmorová teď o panu Farangeovi říkala prostě „on“ a s veselými pány, jichž byl pořád plný dům, o něm vtipkovala. Všichni měli plno řečí, co udělat s Maisii, a ona zatím byla ponechána sobě, takže mohla celé hodiny přemítat o velkorysé volné kázni paní Wixové; nicméně otcova domácnost měla jednu přednost: mezi návštěvníky nebyly žádné dámy. Cítila se tím bezpečnější, když jednou zaslechla, jak jeden pán řekl otci jako dobrý vtip — a zřejmě myslel slečnu Overmorovou: „Čerta starýho by sem pustila jinou ženskou — to jo! Hodila by po ní klacek jako po zatoulaný kočce!“ Maisie dávala přednost pánským návštěvám, třebaže se jí také posmívali, sice hlučněji, ale ne tak dlouho. Tahali ji a štípali, škádlili a lechtali; někteří jí dokonce uštědřili nějaký ten štulec, jak říkali, a všechny moc bavilo dávat jí všelijaké nemožné přezdívky. Dámy jí sice říkaly „Ty chudinko!“ a při polibku se jí sotva dotkly. Ale bála se jich mnohem víc.

Byla už dost velká, aby chápala, že už je u otce nepoměrně dlouho, a také dost velká, aby postřehla, jak dvojaké je toto prodlení, a velmi ji to skličovalo — zvlášť když se o tom zmínila slečna Overmorová. „Nedělej si s tím starosti: jí je to jedno!“ Kdykoli vyslovila Maisie obavu, že matce není její prodlužovaný pobyt u otce vhod, říkávala slečna Overmorová: „Ta má v hlavě jinší lidi než tvou osůbku a je s nimi v cizině; nemusíš se bát, že by tentokrát trvala na svém právu.“ Maisie věděla, že paní Farangeová odjela do ciziny: před mnoha týdny dostala totiž dopis, začínající „Moje zlatíčko!“ a loučící se s ní na neurčito, ale nestálo v něm nic o tom, že by se odříkala nenávisti nebo prosazování práv, ač ze všeho nejurčitěji Maisie věděla, že matku nic tak netěší jako týrat pana Farange. Co ji však nakonec poplašilo, ba poděsilo, bylo nejasné tušení, že matka našla lepší způsob, jak týrat pana Farange, než když ho připraví o jeho občasné břímě. Tato otázka znepokojovala naši slečinku a důvěrná sdělení slečny Overmorové a hojné narážky jejího chlebodárce dělaly z toho ještě větší záhadu. Byla v tom jistá nesrovnalost, když se teď Ida zdánlivě zříkala práv, do nichž byla původně tak žhavá, proč její bývalý manžel si nepřivlastní výhradní právo, za něž se na počátku tak zuřivě bil; ale když se Maisie s rafinovaností na svůj věk neobvyklou pustila na tuto novou půdu, víc nepořídila, leda že uslyšela jen další nadávání na matku. Slečna Overmorová doposud zřídka vybočila z mezí slušnosti, ale jednoho dne se o dámě, uprchlé na kontinent, aby se vyzula ze své povinnosti, vyjádřila neméně řízně než Beale. Ta dáma by zasloužila, jak Maisie vyrozuměla, aby ten závazek v podobě vytáhlé a špatně oblečené dcery poslali za ní a složili jí ho k nohám, když tam tak nestoudně vyvádí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co všechno věděla Maisie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.