Original title: Maya Van Wagenen: POPULAR

Copyright © Maya Van Wagenen, 2014

Copyright © Penguin - Cover Design: Claude Combacau

Introduction copyright © 2014 by Betty Cornell Huston

Designed by Danielle Calotta

Published by the Penguin Group USA LLC (Dutton Books)

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2014

Translation © Jana Jašová, 2014

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Veronika Klementová

První vydání

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů

nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky,

fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-874-4

Pro všechny, kteří sedávají sami na kraji hřiště.

Tahle kniha je pro vás.

Ahoj!

Jsem Betty Cornellová.

V roce 1951 jsem napsala průvodce pro teenagery Cesta k popularitě mezi dospívajícími. Bylo mi čtyřiadvacet a nejžhavějším trendem tehdy byly tříčtvrteční kalhoty. Končily těsně pod koleny a byly to ty nejkratší šortky, jaké se daly kde vidět. Lem skládaných sukní tehdy často sahal až ke kotníkům a dívky si samy pletly svetry s kulatým výstřihem, které byly aktuálním módním výkřikem. Do éry minisukní zbývalo ještě celé desetiletí, o úzkých džínách nebo tílkách sahajícím sotva k pupíku nikdo ani neslyšel.

Když jste zatoužily změnit účes, daly jste si v kadeřnictví udělat kudrnatou trvalou. (Tuby s barvami na vlasy byste v drogériích hledaly marně, protože v padesátých letech si nikdo vlasy nebarvil!) Abych měla stylový účes, musela jsem si každý večer vlasy natáčet na látkové natáčky obalené papírovými kapesníčky, které výsledný dojem provzdušnily. V těch jsem pak spala a ráno se budila s dokonalým pážecím účesem.

Dneska je všechno jinak. Když kráčím městem, vidím kolem sebe účesy v odstínech modré a růžové. Móda odhaluje těla mnohem víc. Za ta léta jsem zažila i spoustu módních trendů, které byly mnohem cudnější než to, co se nosilo v dobách mého mládí, nicméně jsem už na světě dost dlouho na to, aby mi neunikla hlavní zákonitost: většina nové módy se snaží bořit hranice stanovené minulostí. Čím víc věcí se mění, tím zajímavější je pozorovat, že něco zůstává stále stejné jako v době, kdy jsem psala svou knihu: stěžejní motivace trumfnout předchozí generaci. Konejší mě vědomí, že i když už dávno ve světě módy nehraju důležitou roli, cíl dívek se na rozdíl od produktů dodnes nezměnil.

Mé nejživější vzpomínky na dobu, kdy jsem vydala Cestu k popularitě mezi dospívajícími, patří okamžikům, kdy jsem dostávala dopisy od dospívajících dívek, které se mi svěřovaly, jak moc jim moje kniha pomohla. Psaly mi o svých šatech, účesech, o večírcích – a já si to všechno hrozně ráda četla.

Nicméně mě po letech zaskočil trochu jiný dopis, který jsem na základě té knihy také dostala. Tentokrát přišel e-mailem a byl velice srdečný a upřímný. Napsala ho v dubnu 2012 jistá Maya Van Wagenenová, aby mi svěřila, že jsem jí změnila život! Čerpala z mé knihy nápady, jak se vypořádat s výzvami, které před ni staví středoškolský život. Podařilo se jí naprosto pozoruhodně uplatnit rady staré přes půl století, a uplatnit je tak, aby pomáhaly i v moderním světě. Měla jsem velikou radost, že moje kniha obstála ve zkoušce časem, a že stále ještě může být pro dospívající užitečná.

Když jsem dočetla Mayinu knihu – tu, kterou teď držíte v ruce –, zalil mě příval pocitů: hrdost, láska, uspokojení i šťastné vzpomínky. Je úžasné pozorovat, jak zasvěceně, rozvážně a elegantně dokáže Maya vyprávět svůj příběh. Během let jsem viděla přicházet i odcházet mnoho trendů v módě i vlasové stylistice, které se velmi vzácně vracely v různě modifikované podobě, jež by vyhovovala vkusu nové generace. Ale když jsem psala svou knihu, nikdy by mě nenapadlo, že moje rady budou po šedesáti letech očím nové mladé čtenářky připadat stále použitelné.

Začala jsem svou kariéru jako modelka a později dosáhla velkého úspěchu jako autorka. Maya začíná jako autorka, ale už teď je zároveň modelkou – modelkou předvádějící odvahu a sebevědomí vlastní generaci i generacím, které přijdou po ní.

Betty Cornellová

Úvod

(neboli Jak to celé začalo)

TUHLE ČÁST NEPŘESKAKUJTE. ALE VÁŽNĚ,
ROZHODNĚ JI NEPŘESKAKUJTE

„Škola je podpaží života“, řekla mi jednou moje nejlepší kámoška Kenzie. Amen. Ta naše nebyla výjimkou. Stačilo projít první den poškrábanými prosklenými dveřmi, a život se ti proměnil ve sled krutých a bolestných setkání. Fotbalista, který si vedle tebe sedne na fyziku, tě osloví „ty krávo“. V šatně před tělocvikem zůstaneš stát jen v podprsence a babičkovských spoďárech, zatímco ostatní holky se chichotají a ukazují si na tebe. A nakonec budeš ronit slzy zamčená v kabince na záchodcích, protože jsi nikdy netušila, jak moc tě může bolet srdce. Existuje ale jedna věc, která tě na cestě tím páchnoucím zpoceným podpažím může navigovat: důkladné pochopení toho, jak je organizován sociální potravní řetězec.

MŮJ ŽEBŘÍČEK ŠKOLNÍ POPULARITY

(Od patricijů k plebejcům)

10. Volejbalistky

9. Fotbalová klika.

8. Členové Gangu bohatých (včetně Populárnějších dívek, které se svůdně oblékají).

7. Hudební pošuci (ze školní kapely).

6. Holky z pěveckého sboru.

5. Gotičky z výtvarky.

4. Méně populární dívky, které se svůdně oblékají.

3. Těhotné (teď zrovna tady máme dvě, jednu v sedmém, jednu v osmém ročníku).

2. Počítačoví nerdi (početně nevýznamná skupina).

1. Knihovní maniaci (pořád čtou a milují japonské komiksy).

0. Přehlížení (šesťáci).

-1. Společenští vyděděnci.

-2. Učitelé.

-3. Suplující učitelé.

Tvoji kategorii určuje to, kde trávíš čas a s kým se stýkáš a nestýkáš. Já patřím mezi Společenské vyděděnce, tu nejnižší školní kastu, když nepočítám ty, kterým se za pobyt ve škole platí. Na téhle pozici na prvním záporném stupni pod nulou je se mnou i moje blízká kamarádka a důvěrnice Kenzie. Většinu času je to tichá, monotónní, nenápadná existence. Aspoň do chvíle, než si tě všimne někdo z vyšších stupňů žebříčku popularity a udělá si z tebe svou kořist.

Ale jak se ty osoby na vrcholku žebříčku dostaly ke svému výhodnému postavení?

Vychází spousta článků v magazínech a spousta knižních příruček, které ti poradí, co nosit, co říkat, jak se chovat a s kým se kamarádit. Můj táta dávno předtím, než jsem se vůbec narodila, objevil v jednom antikvariátu stařičkou brožuru s názvem Cesta k popularitě mezi dospívajícími podle Betty Cornellové. Měla ohmatanou a vybledlou obálku. „Něco mě na ní upoutalo,“ vyprávěl mi. Byla plná tipů a návodů, jak dosáhnout nedosažitelného: zlepšit svoje společenské postavení. Táta říkal, že se přímo tam v obchodě rozesmál, když si četl některé z těch dávno zastaralých představ. Ale byl to zajímavý kousek z historie popkultury, a protože táta je táta, nedokázal ji tam nechat.

Ta knížka na dlouhá léta spočinula v jeho pracovně (v „kabinetu kuriozit“) v našem domě v Brownsvillu v Texasu. Snášel se na ni prach v kartonové krabici vmáčknuté mezi helmu z první světové války a vytesanou kamennou lebku nějakého domorodého kmene z Mexika.

Čekala na chvíli, kdy bude objevena.

* * *

Štěstěna přála tomu, aby kniha nezůstala zapomenutá. Když se naši rozhodli v tátově pracovně uklidit (osobně si myslím, že tam jen nadělali ještě šílenější binec), máma tu krabici otevřela a uviděla knížku Betty Cornellové, takže ji předala mně. Můj oficiální rodinný titul v nezkrácené verzi totiž zní „Maya, opatrovatelka všech věcí, které nikdo nechce, ale nedokáže je vyhodit“.

Odhadla jsem Cestu k popularitě mezi dospívajícími podle Betty Cornellové jako jednoho z těch legračních „dívčích průvodců“, kde budou rady typu „neličte si oči, natírejte si víčka vazelínou“ nebo „na zvětšené póry použijte ledové kostky“ a „všechny dívky by měly nosit stahovací kalhotky“.

Napsala ji bývalá mladistvá modelka, která slibovala, že stačí trochu tvrdé práce, příprav a vylepšení, a popularita bude na dosah ruky pro každou z nás.

Pro každou?

To mě skoro rozesmálo.

A pak moje máma dostala nápad – úžasný, děsivý, neuvěřitelný nápad, jaký člověka navštíví jednou za život. „Mayo, měla by ses těmi radami zkusit řídit. Vydrž to tenhle školní rok, celou osmou třídu, a napiš pak o tom, jak to dopadlo.“

Moje okamžitá odpověď zněla ne. Nic strašnějšího jsem si nedokázala představit. Odkdy zrovna mně (navenek) záleží na tom, abych byla populární? Jenže mamka už zasela semínko pochybností. Její poznámka byla jako pupínek akné, co začne jako nepatrná tečka, a pak se rozrůstá a bobtná a zdá se, že nikdy nezmizí, i když si ho člověk pořád mačká.

Když jsem pár dní na to listovala (znova) tou stařičkou knížkou, narazila jsem na tohle:

Když budeš ke všemu přistupovat negativně, když jenom pokrčíš rameny a řekneš si. „No a co? Komu na tom záleží?“, všechno jenom zhoršíš. Protože někomu na tom vždycky záleží, a ten někdo jsi ty. Záleží ti na tom, protože jako všichni lidé na téhle planetě toužíš po tom, aby tě ostatní měli rádi, abys byla oblíbená, abys patřila mezi dívky, které to zvládly. Chceš mít kolem sebe okruh kamarádů, chceš si vyrazit na pár vzrušujících schůzek s chlapci, chceš mít aspoň jednoho, který tě bude považovat za nejúžasnější na světě. Pokud tvrdíš, že ne, jen něco nalháváš sama sobě. A nikdo jiný ti na to neskočí.

Celý vesmír se postavil do pozoru.

Betty Cornellová napsala svou knížku před šedesáti lety, ale nějak se jí podařilo natáhnout se přes tu obrovskou propast času a prostoru a zahlédnout, po čem tajně, zoufale toužím. A co víc, nabízela, že mi pomůže toho dosáhnout.

Věděla jsem, že po tomhle už můj život nebude nikdy jako dřív.

* * *

A tak jsem se pustila do toho velkého experimentu. Každý měsíc letošního školního roku se budu řídit radami Betty Cornellové na jedno téma: stravování, vlasy, líčení, držení těla, postoj k ostatním a tak dál. Bez ohledu na to, jak trapné nebo složité to bude. Začnu od těch jednodušších kapitol, kde jsou věci, jakých si na mně druzí nemusejí ani všimnout. A pak, měsíc po měsíci, budu dělat další a další krůčky, dokud se nedostanu co nejdál od své pohodlné zóny rezignace.

Během školních dní si budu zapisovat poznámky o tom, jak na mě reagují druzí, o tom, co se mi honí hlavou, o všem, co se mi přihodí. Po příchodu domů ty poznámky využiju k osvěžení paměti a zapíšu si všechno co nejpřesněji. Bude to skvělé literární cvičení a možná mi to pomůže v dosažení mého snu, stát se jednoho dne spisovatelkou. Doufejme, že každodenní zápisky o všem pozitivním i negativním mě budou posilovat, stanou se součástí příběhu, který se sám začal psát. A možná už mi to všechno nebude připadat tak děsivé.

Rozhodně to byla práce přesně pro mě. Totiž, pokud už nejsem přímo beznadějný případ. Měřím metr padesát osm, mám lehce snědou pleť, na které v pravidelných intervalech vyrážejí pupínky. Jsem nemotorná, trochu podsaditá, chodím nahrbená. Nemám žádné boky, o kterých by se dalo mluvit, a můj hrudník je plochý skoro jako obálka knížky Betty Cornellové. Nosím brýle a rovnátka. Oblečení nakupuju ve Walmartu a v secondhandech. Nad matikou trávím víc času než úpravou vlasů.

Moje zmatené poznámky v knížce Betty Cornellové

* * *

Asi bych se měla na chvíli zastavit a pokusit se definovat, co znamená výraz populární. Je to komplikované slovo. Vím, co neznamená. Neznamená sedět o samotě. Neznamená být terčem cizí zábavy. Neznamená stydět se za to, jak člověk vypadá, neustále se krčit v temných koutech a přát si být neviditelná. Zrovna teď jsem se populární rozhodně necítila.

S trochou štěstí ale budu na konci osmé třídy vědět, co popularita znamená. A nejenže to dokážu definovat – taky to zažiju na vlastní kůži.

Třeba se všechno změní. Můžou rady k dosažení popularity, staré víc než šedesát let, pořád ještě platit? Teď to zjistím. Stávají se i větší šílenosti, no ne? Na Měsíci zůstal otisk lidské nohy a vědci objevili způsob, jak pěstovat hranaté melouny.

Od téhle chvíle se Betty Cornellová stává mou spřízněnou duší a hodlám viset na každém jejím slově. Ať už to dopadne, jak chce.

Předtím (Před Tím)

Září

PROBLÉMY S POSTAVOU

Skoro každá dospívající dívka má v některém životním období... problémy s postavou. Důvodem je skutečnost, že dospívající tělo se neustále mění, nepřestává růst dost dlouho na to, aby si stačilo najít přirozenou rovnováhu... Ale je zbytečné zoufat nad svou postavou jen proto, že je tvoje tělo neklidné a odmítá se na chvíli zastavit. Je to jen otázka vítězství duše nad hmotou.

Vypadám průměrně. Věřte nevěřte, nestěžuju si na to. Většinu života jsem byla naprosto spokojená s tím, že jím procházím bez povšimnutí. Když zákeřní lidé zapomínají, že existuju, svět se stává mnohem příjemnějším místem. Jenže díky Betty je teď všechno jinak. Teď už nechci jen přežívat. Chci rozkvést.

Už jako malá holka jsem měla to, čemu Španělé říkají panza – bříško. Jeho velikost se měnila, ale během let se stalo mým trvalým průvodcem. Když jsem začala chodit do školy, sestřenice mě do něj často dloubaly, což vedlo k tomu, že jsem utíkala do svého pokoje s brekem, knížkou a čokoládovou tyčinkou. Zlozvyky si člověk očividně začíná budovat už v útlém věku.

Minulé léto jsem se trochu vytáhla, takže i moje bříško se o něco zmenšilo. Byl to skvělý pocit, když mi šaty začaly líp sedět, ale stejně jsem si pořád bolestně uvědomovala nedostatky ve svém vzhledu a váze. V tomhle utrpení nejsem osamělá. Nedokážu si vybavit jedinou holku, kterou znám, a která by byla upřímně spokojená se svou váhou. Volejbalistky jedí tak málo, jak to vůbec při zachování všech životních funkcí jde, takže jsou z nich skoro jen kostry. Veřejně haní každou holku, která se odváží přijít do školy v úzkých džínách, co odhalí i tu nejnepatrnější oblinu. „Valeria je tlustoprdka, Valeria je tlustoprdka!“ začnou povykovat.

Mimo skupiny na vrcholku žebříčku popularity jsou lidi ve škole většinou o něco zaoblenější. Asi to podtrhuje rozdíl mezi těmi nahoře a těmi na spodních příčkách potravního řetězce. Což je další důvod, proč bych svému bříšku ráda dala navždycky sbohem. Stoupat v popularitě směrem vzhůru se mnou nemůže.

Čtvrtek 1. září

Chystala jsem se na první měsíc svého experimentu a otevřela vybledlou knihu. Měla jsem pocit, jako bych nastupovala na palubu lodi, která odplouvá na dalekou zámořskou plavbu. Když jsem prstem projížděla po řádcích obsahu, vyslovila jsem tichou prosbu: Ať neskončí jako Titanic.

Mé chvíle s Betty

Začala jsem číst první kapitolu, „Problémy s postavou“, a podtrhávala si klíčové věty.

1. Začni s inteligentním posouzením svých problematických partií. Zjisti si o svém těle co nejvíc.

To nebude tak těžké. Žádné boky, žádná prsa, žádné ženské křivky. Vlastně jednu křivku mám, ale začíná na břiše a hned zase mizí.

2. Pokud plánuješ zhubnout, vždycky se poraď se svým lékařem.

Taky žádný problém. Asi před rokem jsem byla poprvé u nové dětské lékařky, která mi řekla, že se pohybuju na pokraji obezity. Její zraňující neodpovídající prohlášení mi teď dalo automaticky svolení, že potřebuju začít držet dietu.

3. ... je stejně důležité počítat kalorie, které sníš mezi jídly, jako ty z hlavních jídel. Pravda je to, že většina děvčat nepotřebuje ve skutečnosti žádnou dietu, úplně postačí, když si přestaneš tu a tam strkat něco do pusy mezi jídly.

4. Je třeba myslet i na to, kolik toho spořádáš při různých večírcích, zvláště na setkáních v klubech a různých společenských akcích.

5. Pokud chceš mít opravdu hezkou postavu, musíš snídat.

6. ... smažené potraviny všeho druhu způsobují tloustnutí.

Fajn, to všechno se dá zvládnout. Betty Cornellová měla v knize i různé rozpisy jídelníčku, který rozhodně vyzkouším. Dopřeju si víkend na to, abych se naposledy hýčkala zakázaným, a od úterý – prvního všedního dne po Svátku práce – začnu doopravdy s dietou. Takže hodně štěstí!

Pátek 2. září

Běžela jsem jako o život. Autobus domů už měl odjet každou vteřinu, a já v něm neseděla. Bylo přes třicet stupňů a v podpaží už se mi rozpíjely nevzhledné skvrny potu. Bezva.

Jeden z členů školní ostrahy na mě něco hulákal, ale nevšímala jsem si ho. Protože žijeme u hranice Texasu s Mexikem, tihle chlápci jsou ve škole kvůli kontrole, že tam nikdo nepašuje drogy. Což jsem nepašovala. Viděla jsem, jak na mě Kenzie za špinavými okýnky autobusu povytahuje obočí. Řidiči se nechtělo otvírat kvůli mně znova dvířka. Když jsem konečně s neovladatelným funěním vklopýtala dovnitř, zamumlal něco španělsky. Pár lidí ze šestky se ušklíblo.

„Teda, vypadáš jako magor.“

„Čau, Kenzie,“ podařilo se mi ze sebe vypravit. Sesula jsem se na sedadlo za ní a pokusila se uhladit si svůj zpocený culík.

„Proč ses tak hnala?“ Poslední slovo znělo jako nadávka. Kenzie je napůl Korejka, s nezkrotnou povahou, vlnitými vlasy, vášní pro heavy metal a srdečným opovržením pro většinu druhů pohybu.

„Museli jsme se nechat změřit kvůli kostýmům na vystoupení sboru.“ Naše dirigentka paní Charlesová na základě naměřených údajů odhadovala velikosti šatů a oznamovala je do mikrofonu. Mě tipla na o hodně větší velikost, než mám. Říkala jsem si, jestli mi to náhodou nemá něco napovědět.

„Další důvod, proč jsem ráda, že už se to peklo konalo beze mě,“ odfrkla si Kenzie. Už od šestky je ve školní kapele. Hraje na hoboj, ale dneska ho s sebou neměla, protože ho „nechtíc“ upustila v hale, a on se „ehm, jako, no, to...“ rozbil.

S Kenzie jsem se seznámila před dvěma lety, první den v šesté třídě. Seděla sama, měla pásek pobitý cvočky a střapaté vlasy stažené dozadu do výhrůžně vyhlížejícího culíku. Jen jsem si pomyslela: „Bože, doufám, že mě neodkrouhne.“ Ale výuka nás pomaloučku dávala dohromady a brzo jsme se sblížily, i když bylo pořád jasné, že Kenzie by mě dokázala roznést na kopytech. Je vážně bezva, i když vypadá tak nebezpečně. V každém směru je můj pravý opak, ale patří k několika málo lidem, vedle kterých si nepřipadám, že stojím mimo.

Moje hispánské rysy obličeje v kombinaci s odstínem pleti vyvolávají ve škole často otázku, jestli jsem Mexičanka. Odpovídám, že máma je napůl, takže já jsem čtvrtinová. V mojí mámě se ve skutečnosti míchají anglické, francouzské, španělské, židovské, indiánské a africké geny. Netuším, jak by se to dalo nazvat, ale u mámy to vypadá krásně. Mně tady, ve školním okrsku, kde je devadesát osm procent Hispánců, tvrdí, že se k nim nemůžu počítat, protože na to nemám tu správnou DNA. Ironií osudu jsem ale za Mexičanku kdekoli mimo hranice Texasu.

Možná to všechno souvisí – že Kenzie je trochu Korejka, já nejsem dost Mexičanka, obě dohromady umíme španělsky sotva tak na to, abychom se zeptaly, kudy se jde na toalety, a tak nás spojuje to, že nikam jinam nezapadáme.

Kenzie sice není typ holky, se kterou bychom u sebe navzájem přespávaly a sváděly polštářové bitvy, ale vážím si její upřímnosti. Kdybych měla pod nosem holuba, řekla by mi to. Kdybych si nechala rozepnutý poklopec, upozornila by mě na to jako první.

„Mayo,“ ozvala se teď, „vypadáš příšerně, fakt.“

Takové kámošky se nehledají snadno.

Šesťačky nás pozorovaly vykulenýma očima přes vysoká opěradla. „Vypadají tak nevinně,“ prohodila jsem do hihňání jejich předpubertálních hlásků.

„Už dlouho nebudou,“ ušklíbla se Kenzie. Ohlédla se k nim a zasypala je proudem sprosťáren, které zahrnovaly anatomicky přesná pojmenování různých částí lidského těla a popis jejich biologických funkcí.

Schovala jsem si obličej do dlaní. Snažila jsem se ji okřiknout, ale Kenzie se smála tak nahlas, že mě vůbec neslyšela.

Těsně předtím, než jsme dorazili k naší zastávce, se po mně jedna šesťačka otočila a plivla na mě.

První týden školy za námi. A moře dalších před námi.

Ale tenhle rok to bude jinak. Tenhle rok mám plán.

* * *

Otevřela jsem přední dveře.

„Ahoj, zlato!“ zavolala na mě mamka z kuchyně. K mému úžasu ležela na lince krabice lívanečků s jablky. Všimla jsem si zářivě žluté nálepky SLEVA 60 %. Byl tam taky sáček prošlých sušenek a bochníček skořicového chleba s rozinkami. Na všem žluté přelepky zlevněného zboží. A ve všem se skrývaly obrovské nálože kalorií.

„Jela jsem nakoupit bez snídaně,“ vysvětlovala mamka. „Slyšela jsem, že to člověka při výběru takhle ovlivní.“

Vážně jsem přikývla.

„Ale neboj,“ pokračovala, „všechno je to z výprodeje.“

Moje máma má k jídlu silný citový vztah, který pro nás není až takovým tajemstvím. „Mohlo by to být horší,“ tvrdí. „Mohla bych se opíjet nebo být závislá na kokainu.“ Většinou nakupuje čokoládu. Když jsem byla menší, často jsem její skrýše sladkostí odhalovala. Vždycky je měla na místech, kde by tátu vůbec nenapadlo hledat, třeba ve skříňce s čisticími prostředky nebo v zásuvce na zeleninu. Ale mamka taky chodí od pondělí do pátku cvičit do posilovny, a díky tomu zůstává štíhlá a fit.

„Jak ses měla?“ zeptala se mě.

Sklopila jsem oči ke špičkám nohou. „Jedna šesťačka na mě plivla.“

Máma se kousla do rtu, aby mě neurazila tím, že se rozesměje. „Takže je asi dobře, že tady máme víkend, co?“

Přikývla jsem a hrábla do krabice pro jablečný lívaneček. Moje pětiletá autistická sestra Natalia vešla do kuchyně s obličejem celým polepeným drobečky. Očividně si už svůj podíl na kořisti užila.

„Jez rychle, Mayo,“ pobídla mě mamka. „Než se tvůj otec dostane domů, tohle musí zmizet.“

* * *

Táta otevřel dveře asi hodinu na to. V poraženeckém gestu rozhodil rukama a vykřikl: „Tak teď už jsme vážně oficiálně Tlusťoši Wagenenovi!“ Rozhodně to nebylo jeho obvyklé přivítání, většinou nás zdravil: „Ahoj všichni!“ nebo „Už se mi po vás stýskalo.“ Asi měl těžký den. Univerzita bojovala s penězi a čekalo se, že začne propouštět vyučující.

„Pardon?“ opáčila mamka hlasitě a zřetelně.

Můj devítiletý brácha Brodie se krčil ve dveřích s banánem v ruce. Oči měl vykulené. Na svoji váhu a na to, jak rychle vyrůstá z oblečení, je dost citlivý. To on se nejčastěji stává terčem tátových přednášek: „Víš, (doplnit jméno potomka), zlozvyky v jídle, které si vypěstuješ v dětství, se s tebou potáhnou celý život!“

„Říkám, že teď už jsme oficiálně Tlusťoši Wagenenovi. Byl jsem dneska u doktora a řekl mi, že musím shodit pár kilo. Všichni potřebujeme trochu zhubnout.“

„Prosím?“ Mamčin hlas získal ten nebezpečný tón jako vždycky, když se u ní schylovalo k výbuchu. Tátovo obecné prohlášení se mohlo týkat maximálně tří členů rodiny. Jak už jsem se zmínila, mamka chodí pravidelně cvičit, a Natalia je pořád v pohybu, takže má lýtka jako kameny.

Vydala jsem se nahoru, abych nemusela poslouchat šeptanou hádku našich. Brodie třeštil oči na svoje břicho.

„Ale prosím tě,“ ušklíbla jsem se na něj. „Prostě seš zrovna ve stadiu dětský baculatosti. To jsem v devíti byla taky.“ Jen jsem vypustila dodatek, že jsem se z něj pořád ještě nedostala. Ale když se člověk snaží povzbuzovat něčí sebedůvěru, je povolené trochu upravovat pravdu.

Brodie se pokusil o úsměv.

Možná je dobře, že od úterka začínám s Dietou Betty Cornellové. To by tátovi určitě udělalo radost. Každopádně se nehodlám začít podepisovat Maya „Tlusťoška“ Van Wagenenová.

Pondělí 5. září

Mnohé z vás si nosí do školy obědy z domova a ve školní jídelně si kupujete jen mléko. To je rozumný způsob, jak se vyhnout pokušení – když se ke všem těm lahodným tučným jídlům ani nepřiblížíte. Každá rozumná kombinace tří nebo čtyř níže nabízených potravin vytvoří zdravý oběd, který je lehko stravitelný, snadno se připraví i odnese...

1. Vejce natvrdo

2. Malé balení tvarohového sýra.

3. Jeden krajíc celozrnného nebo žitného chleba.

4. Čerstvé ovoce (toho můžete sníst hodně).

5. Americký nebo švýcarský sendvič se spoustou hlávkového salátu a bez majonézy, v celozrnném nebo žitném chlebu.

6. Jakýkoli druh sendviče s libovým masem.

7. Vývar.

8. Mléko.

Připravila jsem si k obědu balíček z půlky sendviče, jablečné přesnídávky a vejce natvrdo. Nepřidala jsem tam žádné maso, protože jsem už od osmi let díky Šarlotině pavučince, svému papouškovi a příšernému průběhu střevní chřipky vegetariánka.

Z diety jsem měla rozporuplné pocity. Sice jsem se těšila, že něco shodím, ale nechtělo se mi loučit se s dobou bezstarostného jedení. Kéž by to šlo snadno!

Úterý 6. září

Je to legrační. Žijeme u nejjižnější hranice Spojených států, nadosah famózní mexické kuchyně, a ve školní jídelně vaří ta děsivě vyhlížející a odporně chutnající jídla jako ve všech ostatních školách. Naše město je světem protikladů.

Brownsville v Texasu je podobný jako já – taky je to místo, které nezapadá do žádné kategorie. Už to není Amerika, ale není to ještě Mexiko. Táta tady dostal práci na univerzitě léto předtím, než jsem šla do šestky. A tak jsme se přestěhovali ze západu do zapadákova, který Brodie láskyplně popsal jako „žvejku přilepenou na podrážce USA“. Naše škola je přes ulici naproti té největší chudinské čtvrti, jaká je v Americe k vidění. V naší ulici je zmrzlinový stánek (raspa), pekařství (pandería), ošuntělá ordinace místního lékaře, restaurace, kde dělají tacos, a obchod s použitými pneumatikami.

Ale jídlo tady všechno vynahradí. I když jsem se jako vegetariánka ocitla v zemi masových placek fajitas, nikdy jsem se nemohla nabažit všech těch vzrušujících chutí a vůní. Ačkoliv úplně všechno tady lákavé není. V oddělení masa v samoobsluze prodávají celé prasečí hlavy a kuřecí nohy. Táta tvrdí, že i vnitřnosti se dají připravit chutně (třeba v tacos, jestli to někoho zajímá). Pokud jde o tohle, pak by určitě nějak šlo zařídit i to, aby školní obědy nechutnaly a nevypadaly jako z plastu.

Jsou dny, kdy jsem ráda, že jsem si přinesla svůj oběd. Ale pocit štěstí mě opouští, když sedím vedle vnadné a žensky tvarované Kenzie, která si dopřává jako obvykle místo zákusku dvě obrovské čokoládové sušenky, zatímco já chroupám nakrájenou mrkev. Bože, jak jí závidím. Snažím se myslet na Bettyina slova:

Pokud si neumíš představit oběd bez zákusku, pak ti asi není pomoci. Necháváš svou mlsnost zvítězit nad svou moudrostí... A pokud jde o dobírání kamarádek (protože si tě budou dobírat), platí prostě jedno: drž hlavu vzhůru a kila půjdou dolů.

Středa 7. září

Jdeme ráno s Kenzie do knihovny, které říkáme Akvárium. Tuhle přezdívku si vysloužila kvůli proskleným stěnám. Ráno a o polední přestávce tady pomáháme jako dobrovolnice. Je to naše útočiště před krutým světem. Naše knihovnice paní Corbeilová je prostě jedinečná. Vítá tady všechny Společenské vyděděnce a mluví s námi, jako bychom byli dospělí a stáli jí za pozornost. To se většině z nás moc často nestává. Je zábavná, chytrá, jezdí na motorce. Učitelé s ní chodí řešit všechno možné, od nefungujícího technického vybavení ve třídě až po krizi středního věku. Nakupuje nové knížky za vlastní peníze, protože jí škola osekala rozpočet. Takže není divu, že je pro nás Akvárium oázou klidu, domovem mimo domov.

Cestou tam jsme potkali pana Lawrence, jak se belhá chodbou. Zachytil můj pohled a usmál se.

„Ahoj, Mayo, jak to letos jde? Budeš mi ve třídě moc chybět!“

Zastavila jsem se. „Vy mi taky budete jako učitel chybět.“

S panem Lawrencem jsem se seznámila v šestce, kde vedl školní literární kroužek. Když jsem dorazila na první schůzku, zeptal se mě, jestli bych ráda psala. „Víc než všechno na světě,“ odpověděla jsem upřímně.

Začal posílat moje povídky a básničky do soutěží a místních novin. Přiměl mě, abych se zúčastnila každé soutěže, na jakou narazil, a celé týdny mučil porotce e-maily, jestli jsem uspěla. Vždycky jsem sice nevyhrála, ale stejně byl na mě pyšný. Předčítal moje texty celé třídě, jiným učitelům i každému, kdo byl ochotný poslouchat. Je to ten nejlepší učitel, jakého jsem kdy měla. Ale už stárnul, a podle jeho unavených očí i podle kulhání (už chodil jen s holí) jsem tušila, že brzy učení nechá a půjde do důchodu. Jen při tom pomyšlení se mi do očí tlačily slzy.

Já a pan Lawrence v šesté třídě

Pátek 9. září

Jestli patříš k těm lenošivým děvčatům, která nedokážou vstát ráno včas, aby se stihla nasnídat, pak vykračuješ do nového dne špatnou nohou... Dát si pořádnou snídani ti možná nejdřív nebude připadat snadné, ale když to budeš dělat pravidelně, brzo si ji dokážeš vychutnat... a budeš se tak cítit mnohem lépe.

Vládní statistiky uvádějí, že devadesát šest procent studentů v našem okrese patří k „ekonomicky znevýhodněným“. Proto všichni dostávají ve škole snídaně a obědy zdarma, ať o to stojí, nebo ne. Ještě minulý rok jsme na obě jídla chodili do jídelny, ale letos na okrese rozhodli, že snídaně se bude podávat ve třídách. Prý proto, aby byl dohled nad tím, že začneme svůj den zdravě. Ale měli byste vidět, co nám nosili.

Snídaně se skládaly z přeslazených cereálií, čokoládového mléka a něčeho plněného smaženým masem – tohle by Betty Cornellová rozhodně neschválila. Dala jsem si celozrnný toast a ovoce, zatímco se mí spolužáci cpali sladkými křupinkami Lucky Charms s marshmallow. Tohle jsem přestala jíst už před lety, když se po tom jednou Brodiemu zbarvila stolice neonově zeleně, což naše vyděsilo k smrti.

Po snídani jsme měli četbu a naše skupina šla do knihovny, kde jsem spolužákům pomáhala zapisovat vybrané knížky. Připadala jsem si skoro populární.

Samozřejmě ne na dlouho, protože pak se přihnal vůdce Fotbalové kliky Carlos Sanchez s ďábelským úšklebkem na tváři. Je to vysoký, rozježený fotbalista, který si krátké hnědé vlasy češe do čela, aby vypadal neodolatelně.

Podal mi tenkou knížku o automobilových závodech a román s názvem Teplé proudy a obrázkem ptáka v povětří. Bylo to dílo, za které autor dostal Newberyho literární cenu.

„Mám rád auta,“ oznámil mi, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „A todle je o teplejch holubech.“

„Hmm.“ Spolkla jsem, co už jsem měla na jazyku: „Ježíši, Sanchezi, já netušila, že se tak zajímáš o homosexuální projevy v přírodě.“ Místo toho jsem mu podala knížky a zamumlala, že je musí vrátit do dvacátého třetího.

Carlos pak odešel do rohu za svými fotbalovými kámoši, kteří se smáli každému jeho ubohému vtípku. „Hej, klucí, mám knížku vo teplým holubovi!“

Učitelka literatury po něm loupla smrtícím pohledem nad obroučkami brýlí a zapsala si jeho knihu jako „přírodovědnou“.

„Chtěl jsem říct o holubovi, co lítá v teplým proudu,“ vyhrknul rychle Sanchez a zahanbeně sklopil oči k teniskám.

Jak se tenhle kluk dostal k popularitě, to mi zůstává záhadou.

* * *

Rozhodla jsem se přidat k radám Betty Cornellové, jak školní léta nejen přežít, ale i si je užít, i svoje vlastní postřehy, které jsem cestou životem posbírala.

Mayin tip k dosažení popularity

Když někdo z tvých spolužáků projeví zájem

o homosexuální holuby, je nejlepší držet jazyk

za zuby – ačkoliv máš sto chutí to kousavě

komentovat –, protože tvoji duchaplnost by

stejně neocenil nikdo jiný než knížky kolem.

* * *

Večer jsme jeli na pláž. Vězela jsem na zadním sedadle mezi Brodiem, který si do bloku na klíně maloval příšery a zbraně hromadného ničení, a Natalií, která vyluzovala mlaskavé zvuky jazykem a recitovala slova písniček z jednoho kresleného seriálu.

Když jsme dorazili k moři, všichni jsme se zhluboka nadechli slaného vzduchu ostrova South Padre. Byli jsme tam sotva pět minut, a já už začala mít špatný pocit ze svého těla a z toho, jak vypadám v plavkách. Nadváha není nic, co by vás muselo děsit. Je celkem snadné s tím něco udělat, a to rozumným způsobem, tvrdí Betty.

Já vím, já vím. Zatím jsem se začala pomalu omezovat v jídle, ale pořád jsem ještě nic nezhubla.

Zadívala jsem se na svoje jednodílné plavky. Jsou první, které mám a ve kterých jsou opravdové prsní vycpávky. Což je dobře, protože moje nulky tak vypadaly o něco viditelnější.

Když se mamka pokusila nacpat Natalii do plavek, sestra se na mě potrhle zašklebila. „Smích!“ prohlásila. Naklonila jsem se k ní, aby si mohla otřít obličej o můj ohon.

A sakra. Natalia se rozběhla po pláži pryč.

Řekla jsem rozběhla? Myslela jsem rozletěla.

A zmínila jsem se o tom, že úplně nahá?

Neděle 11. září

Dneska jdeme do kostela. Musím poslouchat, jak paní Garciová vykládá, že my dívky bychom si v našem věku měly plánovat manželství s mužem naší víry. Protože „jako matky se toho naučíte víc, než když půjdete na univerzitu“.

Snažím se ji moc neposlouchat.

Na druhé straně kaple vidím svou tajnou lásku Ethana. Vzdychnu si a poprvé si doopravdy přeju, aby ta dieta začala fungovat.

Má ty nejúžasnější oči.

A vlasy.

A úsměv.

Zajímalo by mě, jestli Betty Cornellovou milovali všichni kluci, do kterých se sama zamilovala.

Všiml si, že se na něj dívám.

Nazdvihl svoje nádherné obočí a naznačil mi bezhlesně rty: Co je?

Zakryla jsem si rukama obličej a v duchu děkovala všem svatým, že tentokrát mě nepřistihl, jak sliním.

Před odchodem z domova jsem se jen trochu nasnídala, a můj žaludek zakručel jako nadržený mrož. To nebylo dobré.

Mayin tip k dosažení popularity

Když ti žaludek kručí pokaždé, kdy je nablízku tvůj

vyvolený, začni vážně uvažovat o operačním zásahu.

Odstranění žaludku ti ušetří tuny trapasů.

* * *

Betty Cornellová ve svých knížkách radí i to, jak s pomocí jistých cviků získat vyvážené proporce.

K získání plochého břicha využij... cviky z chlapeckého fotbalového tréninku. Lehni si na podlahu a zvedni nohy v úhlu 45 stupňů. Propni kolena a pomaloučku je spouštěj níž, než napočítáš do deseti. Cítíš, jak to táhne? Vím, že tenhle cvik bolí, ale taky pomáhá.

Když člověk pochopí, jak její cviky provádět, je to hračka. No... svým způsobem.

Mňam.

Koláč...

Betty

Maya

Snažím se, ale Bettyino cvičení úplně nezvládám

Úterý 13. září

Mám o skoro půl kila míň!

Dieta funguje.

Všimnou si toho? A hlavně, všimne si toho Ethan?

A další dobré zprávy. Podprsenka je mi vážně těsná! Něco takového jsem ani nečekala, protože pocházím z dlouhého pokolení žen s malými ňadry. Ale pokaždé, když si ji nasadím, mi přeruší krevní oběh.

Jsem tak naplněná štěstím a zaplavená hormony, že skoro neposedím na místě. Jen tak z legrace si vyzkouším máminu podprsenku, která je o dvě čísla větší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Populárně snadno a rychle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.