The Signature of All Things

Ilustrace na předsádkách:

1: Aerides crispum, „Curtis‘s Botanical Magazine“ vol. 75 (ser. 3 nr. 5) tab. 4427/Walter Hood Fitch/PD-old-70.

2: Paphiopedilum hookerae, „Curtis‘s Botanical Magazine“ vol. 89 (Ser. 3 no. 19) pl. 5362/Walter Hood Fitch/PD-old-70.

3: Dendrobium pulchellum, © by Imprimerie Eug. Vanderhaeghen, Gend, https://orchid.unibas.ch.

4: Vanilka pravá, ilustrace z Přírodovědného slovníku, Pierre Jean Francois Turpin, 1816. © Profimedia/amanaimages/Corbis.

Ilustrace v textu:

5: Cinchona officinalis, caliban.mpiz koeln.mpg.de/koehler1/high/DSC_2760.jpg/Hermann Adolf Köhler/PD-old-100.

6: Dicranum scoparium, © Moravské zemské muzeum.

7: Aerides odorata Lour., © by F. Meyer-Van Loo, Gand, https://orchid.unibas.ch.

8: Artocarpus incisa Blanco, Flora de Filipinas/Francisco Manuel Blanco/PD-old-70.

9: Juglans laciniosa, The North American sylva, or A description of the forest trees of the United States, Canada and Nova/ PD-old-100.

Copyright © Elizabeth Gilbertová, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Translation © Věra Petrášová, 2014

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-711-8

ISBN mobi 978-80-7462-722-4

.

Mé babičce

Maude Edně Morcombové Olsonové

k poctě jejích stých narozenin

Co život je, nevíme.
Co život umí, víme dobře.

– lord perceval

Prolog

Spolu s novým stoletím přišla pátého ledna roku 1800 na svět i Alma Whittakerová.

Rychle, téměř okamžitě se kolem ní začaly rodit názory.

Almina matka se po prvním pohledu na dítě cítila s výsledkem svého snažení celkem spokojená. Do té doby neměla Beatrix Whittakerová při plození dědice štěstí. Její první tři pokusy o početí skončily smutnými krvavými potůčky ještě dřív, než se stačily rozběhnout. Její poslední pokus – dokonale vyvinutý syn – přišel až na samý pokraj života, ale pak si to rozmyslel přesně v to ráno, kdy se měl narodit, a přišel na svět už mrtvý. Po takových ztrátách je jakékoli žijící dítě uspokojivým dítětem.

Beatrix chovala své buclaté miminko a modlila se ve své rodné holandštině. Modlila se za to, aby z její dcery vyrostla zdravá, rozumná a inteligentní žena, která se nebude nikdy přátelit s přespříliš napudrovanými dívkami, smát se vulgárním historkám nebo vysedávat u hracích stolků s lehkomyslnými muži, číst francouzské romány, chovat se jako domorodý indián a že se vůbec bude chovat tak, aby se nestala tou nejhorší potupou dobré rodiny, tedy hlavně že z ní nevyroste een onnozelaar – prosťáček. Tím zakončila své požehnání, nebo to, co snad mohlo být požehnáním od tak vážné a upjaté ženy, jakou byla Beatrix Whittakerová.

Porodní bába, místní žena německého původu, měla za to, že šlo o spořádaný porod ve spořádaném domě, a tudíž že Alma Whittakerová je spořádané dítě. Ložnice byla vytopená, nabízela se hojnost polévky a piva a rodička byla silná – přesně tak, jak by jeden od Holanďanky očekával. Porodní bába navíc věděla, že dostane zaplaceno, a to štědře. Jakékoli dítě, které přináší výdělek, je přijatelné dítě. Bába tedy Almě požehnala také, i když bez přehnaných emocí.

Hanneke de Grootová, hlavní hospodyně sídla, už nebyla tak nadšená. Dítě nebylo chlapec a nebylo ani hezké. Obličej mělo jako misku ovesné kaše a bylo bledé jako nabílená podlaha. A jako všechny děti znamenalo spoustu práce. A ta, jako všechna práce, pravděpodobně spadne na její bedra. Přesto ale dítěti požehnala, protože požehnat novorozenci je povinnost, a Hanneke si svoje povinnosti vždycky plnila. Vyplatila porodní bábu a převlékla postel. Dost nešikovně jí při tom pomáhala mladá služebná, upovídaná venkovská dívka a nejnovější přírůstek do domácnosti, která se víc dívala na dítě, než uklízela ložnici. Dívčino jméno zde není zaznamenáno, protože Hanneke ji pro neschopnost hned další den bez doporučení propustila. Přesto se té noci nešikovná a později zavržená služebná o novorozeně zajímala, protože po dítěti sama toužila, a proto věnovala Almě něžné a upřímné požehnání.

Dick Yancey, vysoký a hrozivý Yorkshiřan, který pracoval pro pána domu jako neoblomný vymahač všech jeho mezinárodních obchodních zájmů (a jenž zrovna toho ledna pobýval v rodinném sídle a čekal, až filadelfské přístavy rozmrznou a on bude moci pokračovat v cestě do Holandské Východní Indie), toho k novorozeněti moc neřekl. Popravdě neměl příliš talent na rozvíjení konverzace, a to ani za těch nejlepších okolností. Když mu oznámili, že paní Whittakerová porodila zdravou holčičku, pan Yancey se trochu zamračil a ekonomickým způsobem sobě vlastním prohlásil: „Život je tvrdej.“ Bylo to požehnání? Těžko říct. Dopřejme mu laskavost našich pochybností a řekněme, že ano. Určitě to nezamýšlel jako kletbu.

Co se týče Almina otce – Henryho Whittakera, pána domu – byl svým potomkem potěšen. Velmi potěšen. Nevadilo mu, že to není chlapec, ani že není dítě hezké. Almě nepožehnal, ale jen proto, že to nebyl jeho styl. („Do božích záležitostí mi nic není,“ říkával často.) Henry ale svoje dítě bezmezně obdivoval. Jak by ne, když je sám stvořil, a Henry měl obvykle sklony k tomu, bezmezně obdivovat všechno, co ve svém životě vytvořil.

K oslavě této události sklidil Henry ananas ze svého největšího skleníku a rozdělil jej na stejné díly pro všechny členy domácnosti. Venku sněžilo, vládla dokonalá pensylvánská zima, ale tento muž vlastnil několik uhlím vytápěných skleníků své vlastní konstrukce – staveb, které mu zajistily nejen závist všech zahradníků a botaniků v obou Amerikách, ale také nehoráznou sumu peněz – a když měl v lednu chuť na ananas, tak si u všech čertů dal v lednu ananas. Nebo třešně v březnu.

Pak se odebral do své studovny a otevřel svou účetní knihu, kam každý večer zapisoval všechny možné události v domě, jak oficiální, tak soukromé. Začal: „Přibil k nám nový a ušlechtilí přírůstek,“ a pokračoval podrobnostmi, časovými údaji a peněžními výdaji souvisejícími s Alminým narozením. Rukopis měl ostudně kostrbatý. Každá věta byla přecpanou vesnicí malých a velkých písmen, která žila bok po boku ve stísněné mizerii a škrábala se jedno na druhé, jako by se snažila ze stránky utéct. Jeho pravopis byl několik stupňů pod hranicí svévolnosti a nad jeho interpunkcí zůstával rozum stát.

Ale Henry svůj záznam tak jako tak napsal. Záznamy pro něj byly velmi důležité. I když věděl, že by se nad těmi stránkami každý vzdělaný muž pohoršil, stejně tak věděl, že je nikdy nikdo neuvidí, kromě jeho ženy. Až se Beatrix zotaví, přepíše jeho poznámky do svých vlastních knih, jako vždy, a její elegantní překlad Henryho mazanic se stane oficiálním záznamem domu. Beatrix mu byla velmi cennou partnerkou, to dobře věděl. Kromě tohoto úkolu zastávala i stovky dalších.

S boží pomocí se do toho zase brzy pustí.

Papírování už se pomalu vršilo.

Cinchona calisaya, var. ledgeriana / chininovník lékařský

Část první

Léčivá kůra

Kapitola první

Prvních pět let svého života byla Alma ve světě opravdu jen přírůstkem, jako ostatně my všichni v této rané fázi života, a její příběh tak ještě nebyl ušlechtilý ani vysloveně zajímavý, kromě faktu, že to nepříliš krásné batole procházelo svými dny bez nemocí a úrazů, obklopeno bohatstvím v té době v Americe téměř nevídaným, a to i v noblesní Filadelfii. Jak její otec k takovému bohatství přišel, je příběh, jejž stojí za to zde vyprávět, zatímco budeme čekat, než Alma vyroste a opět si získá naši pozornost. Protože na počátku devatenáctého století bylo stejně jako kdykoli jindy nevídané, aby se chudý, téměř negramotný chlapec stal jedním z nejbohatších mužů města. A proto jsou cesty, jimiž Henry Whittaker své jmění získal, velmi zajímavé, i když možná ne ušlechtilé, jak by sám jako první bez okolků přiznal.

Henry Whittaker se narodil roku 1760 ve vesnici Richmond, jen kousek od Londýna. Byl nejmladším synem chudých rodičů, kteří už tak měli dětí víc než dost. Vyrůstal ve dvou malých místnostech s hliněnou podlahou, s téměř dostačující střechou, s jídlem skoro každý den, s matkou, jež nepila, a otcem, jenž svou rodinu nebil – ve srovnání s jinými rodinami v té době. Jinak řečeno, téměř slušná existence. Matka měla dokonce za domem malý soukromý záhonek, kde pěstovala okrasné stračky a vlčí boby jako pravá dáma. Ale Henry se nedal stračkami a vlčími boby ošálit. Zeď, u které spával, sdílel z druhé strany s prasaty a v jeho životě neexistoval jediný okamžik, kdy by ho jeho chudoba nezahanbovala.

Henryho by možná jeho osud tolik neurážel, kdyby kolem sebe neviděl bohatství, s nímž mohl svou ubohost srovnávat. Chlapec byl ale v mládí svědkem bohatství přímo královského. V Richmondu byl totiž palác a k němu patřily i okrasné zahrady jménem Kew. Zkušeně se o ně starala princezna Augusta a přivezla si na to z Německa celou družinu zahradníků, dychtivých vytvořit z pravé a skromné anglické louky umělou a královskou krajinu. Její syn, pozdější král Jiří III., tam trávil letní prázdniny. Když se stal králem, chtěl z Kew udělat botanickou zahradu srovnatelnou s kteroukoli kontinentální rivalkou. V pěstování a kultivaci byli Britové na svém studeném a vlhkém ostrově daleko za zbytkem Evropy a král Jiří se snažil vše dohnat.

Henryho otec byl v Kew správcem sadu. Byl to skromný muž a jeho nadřízení ho respektovali, jak jen může člověk respektovat pokorného sadaře. Pan Whittaker měl talent na pěstování stromů a měl k nim úctu. („Platí zemi za to, že ji využívají lépe než kdokoli jiný,“ říkával.) Jednou zachránil královu oblíbenou jabloň tím, že narouboval štěp z churavějícího stromu na zdravější kmen a důkladně jej zamazal hlínou. Nový štěp plodil ovoce hned příští rok a zanedlouho jej dával celé sudy. Pro tento zázrak dostal pan Whittaker od samotného krále přezdívku Jablečný mág.

Jablečný mág byl přes svůj talent jednoduchý muž s bojácnou ženou, ale nějakým způsobem se jim podařilo zplodit šest hrubých a násilných synů (včetně chlapce, jemuž se říkalo Postrach Richmondu, a dvou dalších, kteří skončili svůj život v hospodských rvačkách). Nejmladší Henry byl v některých ohledech nejdrsnější ze všech a asi to tak muselo být, aby mezi bratry přežil. Byl to tvrdohlavý a vytrvalý malý teriér, hubený a výbušný, který vždy snášel bití od svých bratrů se stoickým klidem a jehož neohroženost ostatní často zkoušeli a vyzývali ho k různým nepravostem. I bez svých bratrů byl Henry nebezpečný experimentátor, zapaloval ohně, běhal spořádaným hospodyním po střechách a dobíral si je a byl hrozbou pro menší děti – nikoho by nepřekvapilo, kdyby se dozvěděl, že tento chlapec jednoho dne spadl z kostelní věže nebo se utopil v Temži, i když se čirou náhodou nic z toho nikdy nestalo.

Ale na rozdíl od svých bratrů měl Henry i světlou stránku. Dvě, abychom byli přesní: byl inteligentní a zajímal se o stromy. Přeháněli bychom, kdybychom řekli, že k nim choval úctu jako jeho otec, ale zajímal se o ně, protože byly jednou z mála věcí v jeho chudobném životě, o kterých se dalo snadno něco naučit, a Henry už pochopil, že znalosti dávají člověku výhodu před ostatními. Pokud chtěl jeden přežít (a to Henry chtěl) a pokud chtěl opravdu zbohatnout (a to Henry opravdu chtěl), pak se musel naučit vše, co mohl. Latina, psaní, lukostřelba, jízda na koni, tanec – to vše bylo Henrymu nedostupné. Ale měl stromy a měl svého otce, Jablečného mága, který se trpělivě snažil mu své vědomosti předat.

A tak se Henry naučil vše o roubařských potřebách – jílu, vosku a nožích, a o záludnostech očkování, stahování kůry, štípání, výsadby a rozumného prořezávání. Poznal, jak přesazovat stromy na jaře, když je půda mokrá a hutná, a jak je přesadit na podzim, když je půda sypká a suchá. Zjistil, jak zakrýt a kůlem podepřít meruňky, aby je ochránil před větrem, jak šlechtit citrusy v oranžerii, jak kouřem zahnat plíseň na angreštu, jak amputovat napadené šlahouny fíků a kdy se už nesnažit. Naučil se sloupnout rozedranou kůru ze starého stromu a odhalit ho až na kost, bez sentimentality nebo výčitek svědomí, aby z něj znovu vykřesal život ještě na dalších dvanáct let.

Henry se od svého otce hodně naučil, i když se za něj styděl a připadalo mu, že je to slaboch. Pokud byl pan Whittaker skutečně Jablečným mágem, uvažoval Henry, tak proč se králův vděk neproměnil v bohatství? I hloupější byli bohatí – a bylo jich dost. Proč museli Whittakerovi pořád žít s prasaty, když se hned vedle rozkládaly širé zelené louky richmondského paláce a úhledné domky v Uličce družiček, kde si královnino služebnictvo vyspávalo ve francouzských pokrývkách? Henry jednou vyšplhal na zdobnou zahradní zeď a sledoval dámu v šatech barvy slonové kosti, jak se cvičí v drezuře na svém bezchybném bělouši, zatímco jí k tomu sluha hraje na housle, aby ji zabavil. I tak lidé žili, a přímo v Richmondu, a Whittakerovi přesto neměli ani podlahu.

Ale Henryho otec nikdy o nic vybraného neusiloval. Dostával stejně mizerný plat celých třicet let a ani jednou nic nenamítl, ani si nikdy nepostěžoval, že musí dlouhé hodiny pracovat venku i v tom nejhorším nečase, až si tak úplně zničil zdraví. Starý pan Whittaker procházel životem s nejvyšší opatrností, zvláště když jednal s lidmi výše postavenými – a on za výše postaveného považoval každého. Rozhodl se nikdy nikoho neurazit a nikdy nevyužít žádné výhody, i když se mu jako zralé broskve houpaly před nosem. Říkal svému synovi: „Henry, nebuď troufalý. Porazit ovci můžeš jen jednou. Ale když budeš opatrný, můžeš ji každý rok stříhat.“

Co mohl Henry od života očekávat, když měl otce tak poddajného a nenáročného, než to, co si sám vlastníma rukama urve? Muž musí vydělávat, začal si Henry říkat ve třinácti letech. Měl by porážet ovce každý den.

Ale kde ty ovce vzít?

A tehdy začal Henry Whittaker krást.

Zhruba v polovině sedmdesátých let osmnáctého století se ze zahrad v Kew stala botanická Noemova archa. Sbírky se pyšnily tisíci druhy rostlin a každý týden přiváželi nové – hortenzie z Dálného východu, magnolie z Číny, kapradiny ze Západní Indie. Navíc dostaly nového a velmi ambiciózního správce, sira Josepha Bankse, který se právě vrátil ze své triumfální cesty kolem světa, již podnikl jako hlavní botanik na HMS Endeavour kapitána Jamese Cooka. Banks pracoval bez nároku na honorář (zajímal se pouze o slávu britského impéria, jak prohlašoval, i když druzí naznačovali, že se nepatrně zajímá i o slávu sira Josepha Bankse). Sbíral rostliny se zuřivou vášní, zcela oddán myšlence vytvořit opravdu nevídanou národní zahradu.

Ach, sir Joseph Banks! Nádherný, všeho schopný, ambiciózní, soutěživý dobrodruh! Byl vším, čím Henryho otec nebyl. Požehnané dědictví ve výši šesti tisíc liber ročně z něj ve třiadvaceti letech udělalo jednoho z nejbohatších mužů v Anglii. Pravděpodobně byl i ten nejpohlednější. Klidně by mohl zbytek života strávit v nečinném blahobytu, ale místo toho se stal nejodvážnějším botanickým objevitelem – povolání, jež mu neubralo ani kousíček z jeho lesku a slávy. Banks zaplatil velkou část první Cookovy výpravy ze své kapsy, což mu zajistilo právo vzít na přecpanou loď dva černošské sluhy, dva bělošské sluhy, dalšího botanika, vědeckého sekretáře, dva kreslíře a párek italských chrtů. Banks sváděl tahitské královny, tančil s divochy nahý na plážích a sledoval, jak si pohanské dívky nechávají tetovat zadnice při svitu měsíce. Přivezl si domů do Anglie Tahiťana jménem Omai a držel si ho jako hračku, a přivezl také téměř čtyři tisíce exemplářů rostlin, z nichž dobrou polovinu vědecký svět ještě nikdy neviděl. Sir Joseph Banks byl nejslavnější a nejelegantnější muž v Anglii, a Henry ho bezmezně obdivoval.

Ale stejně ho okrádal.

Hlavně proto, že měl příležitost a že ta příležitost tak bila do očí. Banks nebyl v botanických kruzích proslulý jako velký sběratel, ale jako velký hamoun. Ušlechtilí botanikové se v té zdvořilé době obvykle o své objevy se svými kolegy volně dělili, ale Banks? Kdepak. Do Kew se sjížděli profesoři, hodnostáři a sběratelé z celého světa s pochopitelným očekáváním, že si odvezou semena a řízky, stejně jako vzorky z Banksova nezměrného herbáře – ale Banks je všechny odmítl.

Tuto vlastnost na Banksovi mladý Henry obdivoval (sám by se o svůj poklad také s nikým nedělil, tedy kdyby nějaký měl), ale brzy v rozhněvaných tvářích odvržených mezinárodních návštěvníků zahlédl svou příležitost. Čekal na ně hned za zahradní zdí a odchytával je při odchodu ze zahrady. Někteří tou dobou ještě sira Josepha Bankse proklínali, a to v němčině, francouzštině, holandštině či italštině. Henry je oslovil, zeptal se, jaké vzorky by potřebovali, a přislíbil je do týdne získat. Měl s sebou vždycky kousek papíru a tesařskou tužku. Pokud botanici nemluvili anglicky, nechal je Henry to, co potřebovali, nakreslit. Všichni byli výteční kresliči rostlin, takže pro ně bylo snadné své tužby objasnit. Později večer se Henry proplížil do skleníků, přímo pod nosem dělníkům, kteří za chladných nocí udržovali oheň v obřích kamnech, a pro svůj zisk ukradl požadovanou rostlinu.

Výtečně se na takový úkol hodil. Dokázal rostliny dobře rozeznat a byl mistrem v umění udržet řízky při životě. V zahradě byl dostatečně známou tváří, aby nevzbudil podezření, a šikovně po sobě zametal stopy. A navíc se zdálo, že snad vůbec nepotřebuje spát. Pracoval s otcem celý den v sadu a po nocích kradl – vzácné druhy, drahocenné druhy, střevíčníky, tropické orchideje, masožravé zázraky z Nového světa. Všechny kresby, které pro něj ti učení pánové nakreslili, si schovával a pak je studoval, dokud neznal každou tyčinku a pestík všech rostlin, po kterých svět toužil.

Henry úzkostlivě dbal na svou bezpečnost, jako všichni dobří zloději. Své tajemství nikomu nesvěřil a výdělky zahrabával do několika různých skrýší po celé zahradě. Nikdy z nich neutratil ani penny. Nechával své stříbro ladem v hlíně, jako kvalitní cibuli. Chtěl, aby se hromadilo, dokud nebude moci ze země doslova vyprýštit a koupit mu právo stát se bohatým mužem.

Do roka měl Henry několik stálých zákazníků. Jedním z nich byl starý pěstitel orchidejí z Pařížské botanické zahrady, který poskytl mladému chlapci pravděpodobně první kompliment v jeho životě: „Ty jsi ale užitečný chmatáček, viď!“ Za dva roky vedl Henry čilý obchod. Prodával rostliny nejen seriózním botanikům, ale také okruhu bohatých Londýňanů, kteří toužili po vzácných exemplářích pro své soukromé sbírky. Za tři roky ilegálně rozesílal botanické vzorky do Francie a Itálie, přičemž řízky zkušeně balil do mechu a vosku, aby měl jistotu, že cestu přežijí.

Po třech letech tohoto nedovoleného obohacování byl však Henry nakonec lapen, a to svým vlastním otcem.

Pan Whittaker měl obvykle tvrdý spánek, ale jedné noci si všiml, jak se po půlnoci jeho syn vykrádá z domu, a s těžkým srdcem plným otcovského podezření sledoval chlapce do skleníku a viděl, jak si vybírá svou kořist, ukradne ji a zručně zabalí. Okamžitě mu došlo, čeho se jeho syn dopouští.

Henryho otec své syny nikdy nebil, ani když si to zasloužili (což bylo často), a nezbil Henryho ani té noci. Ani chlapce přímo nekonfrontoval. Henry ani nevěděl, že byl přistižen. Ne, pan Whittaker udělal něco mnohem horšího. Hned druhý den ráno požádal o osobní schůzku se sirem Banksem. Nestávalo se často, že by chuďas jako Whittaker mohl žádat o schůzku urozeného džentlmena, jako byl sir Banks, ale Henryho otec si za třicet let neúnavné práce v Kew získal právě tolik úcty, že si tuto dotěrnost mohl dovolit, i kdyby jen pro tentokrát. Byl to chudý stařec, ale byl to také Jablečný mág, zachránce králova oblíbeného stromu, a ten titul mu zajistil přijetí.

Pan Whittaker přišel k siru Banksovi téměř po kolenou a s hlavou skloněnou jako kající se světec. Přiznal zahanbující pravdu o svém synovi, spolu se svým podezřením, že Henry pravděpodobně krade už léta. Nabídl svůj odchod z Kew jako trest, jen když ušetří Henryho vězení nebo jiné újmy. Jablečný mág slíbil, že odveze svou rodinu daleko od Kew a že Banks nebude už nikdy pošpiněn jménem Whittaker.

Banks – ohromen sadařovým silným smyslem pro čest – odmítl jeho rezignaci a nechal poslat pro mladého Henryho osobně. To byla opět neobvyklá událost. Pokud bylo zvláštní, že se sir Banks setkal ve své studovně s negramotným zahradníkem, bylo nevídané, že by se tamtéž setkal s jeho šestnáctiletým synem-zlodějem. Možná měl hocha jednoduše nechat zavřít. Ale krádež byla hrdelní zločin a děti mnohem mladší než Henry skončily na provaze pro mnohem menší prohřešky. I když byl útok na jeho sbírku pobuřující, Banks soucítil s otcem natolik, že se rozhodl věc vyšetřit sám, než povolá soudního zřízence.

Když ten problém vešel do Banksovy pracovny, ukázalo se, že je to vytáhlý, zrzavý mladík s tenkými rty, mléčně modrýma očima, širokými rameny a propadlým hrudníkem. Bledá pleť mu už zhrubla věčným pobytem na větru, dešti a slunci. Chlapec byl podvyživený, ale vysoký a měl velké ruce. Banks si všiml, že by z něj jednoho dne mohl vyrůst statný muž, kdyby dostával pořádně najíst.

Henry přesně nevěděl, proč byl povolán do Banksovy kanceláře, ale měl dost rozumu na to, aby očekával nejhorší, a byl opravdu vyděšený. Jen díky své obrovské tvrdohlavosti dokázal vejít, aniž by se viditelně třásl.

Pro lásku boží, ale jak nádherná to byla studovna! A jak úžasně byl sir Joseph Banks oblečen, ve své lesklé paruce a blyštivém černém sametovém obleku, bílých punčochách a s naleštěnými sponami na botách. Henry ještě ani neprošel dveřmi a už si v duchu ocenil zdobený mahagonový psací stůl, dychtivě si prohlédl drahé vitríny naskládané na všech policích a stihl i s obdivem pohlédnout na vydařený portrét kapitána Jamese Cooka. U všech ďasů, jenom rám toho portrétu musel stát aspoň devadesát liber!

Na rozdíl od svého otce se Henry v Banksově přítomnosti neukláněl, stál před tím velkým mužem vzpřímeně a díval se mu přímo do očí. Banks, jenž seděl, dovolil Henrymu ve své přítomnosti tiše stát. Možná čekal na přiznání nebo obhajobu. Ale Henry se nepřiznával ani neobhajoval, ani nesvěsil provinile hlavu, a pokud si sir Banks myslel, že je Henry Whittaker takový hlupák, aby promluvil jako první, pak opravdu neznal Henryho Whittakera.

Proto po dlouhém mlčení Banks přikázal: „Řekni mi, proč bych tě neměl nechat pověsit v Tyburnu?“

A je to tady, pomyslel si Henry. Už to prasklo.

Nicméně se snažil vymyslet nějaký plán. Potřeboval správnou taktiku a potřeboval ji najít v jediném kratičkém okamžiku. Nenechal se celý svůj život bít staršími bratry do bezvědomí, aniž by se naučil něco o zápasení. Když větší a silnější protivník zasadí svou první ránu, máte jen jedinou šanci vrátit úder, než z vás vymlátí duši, a tak byste radši měli přijít s něčím opravdu nečekaným.

„Protože sem užitečnej malej chmaták,“ řekl Henry.

Banks, který měl neobvyklé události rád, překvapeně vybuchl smíchy. „Přiznávám se, že tvou užitečnost dost dobře nevidím, mladíku. Zatím jsi mě jen okrádal o můj těžce nabytý poklad.“

Nebyla to otázka, ale Henry přesto odpověděl.

„Trošku sem si ukrojil,“ řekl.

„Takže to nepopíráš?“

„Žádný zapírání na tom nic nezmění, nebo jo?“

Banks se znovu zasmál. Možná si myslel, že Henry svou odvahu jen předstírá, ale to se mýlil. Henryho odvaha byla opravdová. Stejně tak jeho strach. A nedostatek lítosti. Henry celý svůj život považoval lítost a pokání za slabost.

Banks změnil kurs. „Musím říct, že působíš svému otci velké starosti.“

„A von mně,“ opáčil Henry.

Další překvapený výbuch smíchu. „Opravdu? Jak ti mohl ten dobrý muž kdy ublížit?“

„Kvůli němu jsem chudej,“ odpověděl Henry. A pak mu to najednou všechno došlo. „Byl to von, že jo? To von mě prásknul?“

„Přesně tak. Tvůj otec je čestný muž.“

Henry pokrčil rameny. „Ke mně ne, co?“

Banks se zamyslel a přikývl, velkoryse uznal jeho připomínku. Pak se zeptal: „Komu jsi prodával moje rostliny?“

Henry vypočítával jména na prstech: „Mancini, Flood, Wilink, LeFavour, Miles, Sather, Evashevski, Feuerle, lord Lessing, lord Garner…“

Banks ho mávnutím ruky zarazil. Zíral na chlapce s neskrývaným údivem. Kdyby byl seznam odběratelů skromnější, Banks by se kupodivu asi zlobil víc. Tady ale šlo o nejznámější jména v botanice té doby. Pár z nich dokonce Banks považoval za své přátele. Jak se k nim ten kluk dostal? Někteří z nich nebyli v Anglii už celá léta. Musel rostliny exportovat. Jakou kampaň mu to stvoření vedlo přímo pod nosem?

„Jak ses vůbec naučil s rostlinami zacházet?“ zeptal se nakonec.

„Dycky sem to věděl, celej svůj život. Asi sem se s tim už narodil.“

„A ti pánové ti platí?“

„Jinak nedostanou kytky, ne?“

„To musíš slušně vydělávat. Určitě sis za poslední roky našetřil pěknou sumu peněz.“

Henry byl dost chytrý, aby na to neodpovídal.

„Co se stalo s těmi penězi, které sis vydělal, mladíku?“ dožadoval se Banks. „Nedá se říct, že bys je investoval do svého šatníku. Tvé výdělky bezpochyby patří Kew. Takže kde jsou?“

„Pryč, pane.“

„Kde?“

„Kostky, pane. Mám slabost pro hru, víte.“

To může a nemusí být pravda, uvažoval Banks. Ale ten kluk měl rozhodně nervy pevnější než kterékoli dvounohé stvoření, s nímž se prozatím setkal, a Bankse zaujal. Koneckonců to byl muž, který si držel divocha jako domácí zvíře a který – upřímně vzato – byl sám považován za polovičního divocha. Jeho postavení mu přikazovalo alespoň předstírat, že obdivuje vznešenost, ale v soukromí dával přednost troše divokosti. Panečku, a jak divoký kohoutek byl Henry Whittaker! Banks měl čím dál menší chuť vydat tuto prazvláštní lidskou bytost konstáblům.

Henry, který všechno viděl, zpozoroval, že se v Banksově tváři něco děje – jeho výraz změkl a zvědavost rostla, stéblo naděje, že bude jeho život ušetřen. Omámen návalem pudu sebezáchovy sáhl hoch po onom stéblu ještě naposledy.

„Nedávejte mě na šibenici, pane,“ řekl. „Litoval byste toho.“

„Co tedy navrhuješ, abych s tebou udělal?“

„Využil mě.“

„Proč bych měl?“

„Protože jsem nejlepší.“

Kapitola druhá

Nakonec se Henry na šibenici v Tyburnu nehoupal a stejně tak jeho otec nepřišel o místo v Kew. Whittakerovi byli zázračně omilostněni a Henry poslán do exilu na moře. Vyexportován sirem Josephem Banksem, aby zjistil, jaký obrázek si o něm svět udělá.

Psal se rok 1776 a kapitán Cook se právě chystal na svou třetí cestu kolem světa. Banks se k této výpravě nepřipojil. Jednoduše ho nikdo nepozval. Nepozvali ho už na druhou plavbu, což ho velmi zarmoutilo. Cookovi byla trnem v oku Banksova extravagance a touha po pozornosti, a tak jej bezostyšně nahradil. Cook teď chtěl cestovat se skromnějším botanikem, jehož mohl snáze kontrolovat. Jmenoval se David Nelson, nesmělý, ale schopný zahradník z Kew. Ale Banks se přece jen chtěl nějak na té výpravě podílet. A toužebně si přál vědět vše o Nelsonových botanických sbírkách. Nelíbilo se mu, že by se mohla nějaká důležitá botanická událost obejít bez něj. A tak zařídil, že se Henry k výpravě připojí jako jeden z Nelsonových pomocníků. Jeho instrukce byly jednoduché: vše sledovat, vše se naučit, vše si pamatovat a po návratu o všem informovat Bankse. Existuje pro Henryho Whittakera lepší využití než nasadit ho jako informátora?

Navíc mělo jeho vyhoštění další výhodu, a to že pobyt na moři ho udrží daleko od rostlin v Kew aspoň na pár let, zatímco Banks se bude moci v bezpečné vzdálenosti rozhodnout, co si o tom chlapci má vlastně myslet. Roky strávené na lodi mu poskytnou příležitost, aby se plně rozvinul jeho pravý charakter. Pokud Henryho nakonec oběsí na ráhně jako zloděje, vraha nebo vzbouřence… to už bude Cookův problém, není-liž pravda, a ne Banksův. Na druhou stranu se může chlapec v něčem osvědčit, a pak ho bude moci Banks využít, až z něj moře vyžene trochu té jeho divokosti.

Banks představil Henryho panu Nelsonovi takto: „Nelsone, rád bych vám představil vaši novou pravou ruku, pana Henryho Whittakera, z richmondské rodiny Whittakerů. Je to užitečný malý chmaták a jsem si jist, že co se týče rostlin, zjistíte, že se s tím už tak nějak narodil.“

Později v soukromí dal Banks Henrymu poslední rady, než ho vypravil na moře: „Každý den na palubě si posiluj zdraví energickým cvičením. Poslouchej pana Nelsona – je nudný, ale ví o rostlinách víc, než kdy budeš vědět ty. Budeš vydán na milost starším námořníkům, ale nikdy si na ně nesmíš stěžovat, nebo to s tebou neskončí dobře. Drž se dál od běhen, pokud si nechceš opatřit příjici. Poplují dvě lodě, ale ty budeš na palubě Resolution se samotným kapitánem Cookem. Nikdy se mu nepleť do cesty. Nikdy s ním nemluv. A pokud s ním budeš mluvit, což za žádných okolností nesmíš, rozhodně s ním nemluv způsobem, jakým jsi někdy mluvil se mnou. Nepovažoval by to za tak zábavné jako já. Nemáme s Cookem nic společného. Je to drak na protokol a způsoby. Buď pro něj neviditelný a nechá tě na pokoji. Nakonec tě musím varovat, že na palubě Resolution, stejně jako na všech lodích Jeho Veličenstva, se budeš pohybovat mezi podivnými skupinami ničemů a džentlmenů. Buď chytrý a snaž se připodobnit džentlmenům.“

Díky Henryho úmyslně bezvýrazné tváři nebylo snadné ho prokouknout, a tak nemohl Banks vědět, jak silně chlapce jeho poslední poznámka zasáhla. Podle Henryho vyslovil Banks něco neuvěřitelného – možnost, že by se Henry mohl jednoho dne stát džentlmenem. Dokonce víc než jako možnost to znělo jako rozkaz, a to velmi vítaný: Jdi do světa, Henry, a nauč se být džentlmenem. A během těch drsných, osamělých let, která se Henry chystal strávit na palubě, toto Banksovo náhodné prohlášení ještě získalo na váze. Možná to bylo vše, na co kdy myslel. Možná se časem ten ambiciózní a snaživý chlapec Henry Whittaker se silným pudem někam to dotáhnout bude domnívat, že se jednalo o slib.

Henry vyplul z Anglie v červenci roku 1776. Cook si pro svou třetí výpravu stanovil dva cíle. Prvním cílem bylo doplout na Tahiti a vrátit do vlasti Banksova domorodce jménem Omai. Omaie dvorský život omrzel a toužil se vrátit domů. Ztloustl, byl podrážděný a nepříjemný a Bankse už nebavil. Druhým úkolem bylo pak vyplout na sever podél tichomořského pobřeží obou Amerik a najít severozápadní průjezd.

Henryho strádání začalo téměř okamžitě. Ubytovali ho v podpalubí mezi slepičími klecemi a sudy. Drůbež a kozy kolem něj neustále naříkaly, ale on si nestěžoval. Dospělí muži s rukama pokrytýma solí a zápěstími jako kovadliny ho šikanovali, nenáviděli ho a ubližovali mu. Starší námořníci se mu posmívali, že je suchozemská krysa a že neví nic o nesnázích zaoceánské plavby. Na každé cestě někdo umře, říkali mu, a ty budeš ten první.

To ho ale podcenili.

Henry byl sice nejmladší, ale jak se brzy ukázalo, nebyl nejslabší. Nebyl to o nic víc nepohodlný život, než na jaký byl zvyklý. Naučil se všechno, co od něj žádali. Naučil se sušit a připravovat rostliny pro vědecké záznamy pana Nelsona, malovat přírodniny pod širým nebem – odhánět mouchy, které mu sedaly do barev, i když je zrovna míchal – ale také uplatnit se na lodi. Přinutili ho vydrhnout každou prasklinku lodi octem a vybírat havěť z lůžek starších námořníků. Pomáhal lodnímu kuchaři solit a nakládat vepřové a naučil se ovládat přístroj na destilaci pitné vody. Naučil se raději polknout své zvratky než ukázat veřejně pro něčí potěšení mořskou nemoc. Prošel bouřemi, aniž by projevil strach před bohem či kterýmkoli mužem. Jedl žraloky a napůl shnilé ryby z jejich žaludků. Nikdy nezaváhal.

Vylodil se na Madeiře, na Tenerife, v zátoce Table Bay u Kapského Města. Právě tam se poprvé setkal se zástupci holandské Východoindické společnosti, kteří ho oslnili svou střízlivostí, schopnostmi a bohatstvím. Sledoval, jak námořníci nechávají celé své výplaty u karetních stolků. Díval se, jak si lidé půjčují od Holanďanů, kteří zjevně sami nehráli. Ani Henry nehrál. Viděl, jak chytili jednoho námořníka při podvádění a za ten zločin ho na příkaz kapitána Cooka zbičovali do bezvědomí. Sám žádné přečiny nepáchal. Když objížděli mys Dobré naděje v ledu a vichru, choulil se pod jednou tenkou přikrývkou a zuby mu jektaly tak, že si jeden zlomil. Ale Henry si nestěžoval. Prožil Vánoce na příšerně mrazivém ostrově s  tučňáky a lvouny.

Vylodil se v Tasmánii a setkal se s nahými domorodci neboli „indiány“, jak jim a všem lidem s bronzovou kůží říkali Britové. Sledoval kapitána Cooka, jak jim rozdává pamětní medaile s vyraženým portrétem krále Jiřího III. a datem expedice, aby jim připomínaly toto historické setkání. Viděl také, jak indiáni okamžitě překovali medaile na hroty oštěpů a rybářské háčky. Přišel o další zub. Všiml si, že podle názoru anglických námořníků nemá život domorodce pražádnou cenu, zatímco Cook se je marně snažil přesvědčit o opaku. Lodníci znásilňovali ženy, které nedokázali přemluvit, přemlouvali ženy, které si nemohli dovolit, a jednoduše si kupovali dívky od jejich otců, pokud ovšem měli železo, kterým mohli za dívku zaplatit. Henry se všem dívkám vyhýbal.

Na palubě trávil dlouhé dny tím, že pomáhal panu Nelsonovi s kreslením, popisem, nalepováním a klasifikací jeho botanických sbírek. Necítil k panu Nelsonovi žádné velké sympatie, zato ale velmi toužil naučit se od něj vše, co pan Nelson doposud znal.

Přistál na Novém Zélandu, jenž mu připadal úplně jako rodná Anglie, s výjimkou tetovaných dívek, které si člověk mohl koupit za hrst hřebíků. Henry si ale holky nekupoval. Viděl, jak si dva námořníci koupili dva nadšené a silné bratry – bylo jim deset a patnáct let. Domorodí chlapci se přidali k výpravě jako nádeníci. Naznačovali, že chtějí jet. Ale Henrymu bylo jasné, že nemají ani tušení, co znamená opustit své blízké. Jmenovali se Tibura a Gowah. Snažili se s Henrym spřátelit, protože jim byl věkem nejblíž, ale on je ignoroval. Byli otroci, a tím pádem odsouzeni k záhubě. A on se ztracenými existencemi nechtěl nic mít. Později je viděl jíst syrové psí maso a zoufale tesknit po domově. Henry věděl, že nakonec stejně zemřou.

Doplul i na zelenající se, pestré a voňavé Tahiti. Sledoval, jak vítají kapitána Cooka zpět jako velkého krále. Houf indiánů plaval lodi Resolution vstříc a všichni volali Cookovo jméno. Viděl, jak vítali Omaie, domorodce, který se setkal s králem Jiřím III. Nejdřív ho oslavovali jako hrdinu, a postupně se z něj stal nenáviděný vyvrhel. Pochopil, že Omai už nepatří nikam. Pozoroval Tahiťany, jak tančí s námořníky za zvuků dud, zatímco pan Nelson, jeho usedlý botanický učitel, se jednu noc opil, svlékl se do půl těla a tancoval do rytmu tahitských bubnů. Henry netancoval. Byl svědkem toho, jak kapitán Cook nařídil lodnímu holiči uříznout jednomu z místních obě uši až u spánků, protože dvakrát kradl železo z lodní kovárny. Viděl, jak se jeden náčelník pokusil ukrást Angličanům kočku a za svou námahu byl odměněn šlehnutím bičem přes obličej.

Viděl, jak kapitán Cook odpaluje ohňostroj nad zátokou Matavai Bay, aby udělal na domorodce dojem, ale jenom je tím vyděsil. Jedné klidnější noci pozoroval na obloze nad Tahiti miliony nebeských luceren. Pil z kokosů. Jedl psy a krysy. Viděl kamenné chrámy plné lidských lebek. Šplhal po zrádných stezkách kolem vodopádů na skalnaté útesy a sbíral vzorky pro pana Nelsona, který šplhat neuměl. Sledoval, jak se kapitán Cook snaží udržet disciplínu a řád mezi svými svěřenci, mezi nimiž zavládla nezřízenost a prostopášnost. Všichni námořníci i důstojníci se zamilovali do tahitských dívek a vyprávěli o každé, že zná zvláštní tajemství lásky. Muži nechtěli z ostrova vůbec odjet. Henry se od žen držel dál. Byly krásné, jejich ňadra byla krásná, jejich vlasy byly krásné, nádherně voněly a zabydlely se v jeho snech. Ale většina z nich už měla příjici. Přestál stovky voňavých pokušení, za což se stal terčem posměchu. Přesto odolal. Plánoval si pro sebe něco většího. Soustředil se na botaniku. Sbíral gardénie, orchideje, jasmín a chlebovník.

Vydali se na další plavbu. Stal svědkem toho, jak na Přátelských ostrovech usekli na Cookův rozkaz domorodci ruku až u lokte za to, že chtěl z lodi ukrást sekyrku. Henry a pan Nelson se na stejných ostrovech dál věnovali botanice, když je přepadla skupinka místních, kteří je vysvlékli do naha a – což bylo mnohem bolestnější – obrali je také o jejich vzorky a zápisníky. Spálení od slunce, nazí a otřesení se vrátili na loď, ale Henry si stále nestěžoval.

Pečlivě a opatrně sledoval na lodi džentlmeny a hodnotil jejich chování. Napodoboval jejich styl řeči a učil se jejich dikci. Zlepšil své způsoby. Jednou slyšel, jak jeden důstojník povídá druhému: „I když aristokracie byla a je podivný vynález, stále je to nejlepší obrana proti hordám nevzdělanců a primitivů.“ Pozoroval, jak důstojníci opakovaně prokazují čest kterémukoli domorodci, který se zdál být šlechticem (nebo se přinejmenším podobal anglické představě šlechtice). Na každém ostrově, který navštívili, si důstojníci vybrali nějakého snědého muže, který měl krásnější čelenku než ostatní, víc tetování nebo větší kopí, nebo který byl při absenci takového přepychu prostě jen vyšší než jeho druhové. Tomu pak Angličané projevovali svůj respekt, s ním vyjednávali a jemu složili k nohám své dary. Někdy jej prohlásili za „krále“. Henry si z toho udělal závěr, že kamkoli Angličan vkročí, vždycky bude hledat krále.

Henry lovil mořské želvy a jedl delfíny. Pokousali ho černí mravenci. A pak znovu vypluli. Viděl drobné indiány s obrovskými mušlemi v uších. Byl svědkem toho, jak tropická bouře zbarvila nebe do nezdravě zelené – jediná věc, která očividně vyděsila i starší námořníky. Viděl hořící hory zvané vulkány. Pluli dál na sever. Znovu se ochladilo. Znovu jedl krysy. Přistáli na západním pobřeží Severní Ameriky. Jedl soby. Zahlédl lidi oblečené v kožešinách, kteří obchodovali s bobřími kožichy. Viděl, jak se jednomu námořníkovi zamotala noha do kotevního řetězu, který ho stáhl do vody vstříc smrti.

Pluli dál na sever. Viděl domy z velrybích žeber. Koupil si vlčí kůži. Sbíral s panem Nelsonem prvosenky, fialky, rybíz a jalovec. Pozoroval indiány, kteří žili v dírách v zemi a kteří své ženy před Angličany schovávali. Jedl solené vepřové prolezlé červy. Přišel o další zub. Dorazil k Beringově úžině a slyšel vytí šelem za polární noci. Všechny věci mu provlhly a pak zmrzly. Sledoval, jak mu roste bradka. I když byla spíš řídká, pořád se na ní tvořily rampouchy. Večeře mu přimrzla k talíři dřív, než ji stihl sníst. Nestěžoval si. Nechtěl, aby siru Banksovi později někdo říkal, že si stěžoval. Vyměnil svou vlčí kůži za pár sněžnic. Sledoval, jak lodní lékař, pan Anderson, zemřel a byl pohřben do moře v tom nejpochmurnějším prostředí, jaké si člověk umí představit – v zamrzlém světě zahaleném nekončící nocí. Sledoval námořníky, jak z dlouhé chvíle střílí salvy z děl na lvouny na pobřeží. Přestali, až když nezbylo na pláži jediné živé zvíře.

Viděl zemi, které Rusové říkali Alyeska. Pomáhal vyrábět borovicové pivo, které námořníci nesnášeli, ale nic jiného k pití neměli. Viděl indiány, kteří žili v norách nachlup stejně pohodlných, jako měla zvěř, kterou lovili a jedli. Potkal Rusy, opuštěné na velrybářské stanici. Zaslechl poznámku kapitána Cooka o ruském veliteli (vysoký, pohledný světlovlasý muž). „Je to zjevně džentlmen z dobré rodiny.“ Všude, dokonce i v neutěšené tundře bylo důležité být džentlmenem z dobré rodiny. V srpnu se kapitán vzdal. Severozápadní průjezd nenašel a Resolution už byla obklopena ledovcovými katedrálami. Obrátili loď a vydali se na jih.

Téměř bez zastávky dorazili na Havaj. Nikdy tam ale neměli vkročit. To by bylo bezpečnější hladovět za polárním kruhem. Havajští králové byli nepřátelští a domorodci agresivní a loupeživí. Havajané nebyli milí jako Tahiťané, a navíc jich byly na ostrově tisíce. Ale kapitán Cook potřeboval čerstvou vodu a musel zůstat v přístavu, dokud nebyly nádrže opět naplněny. Domorodci hojně kradli a Angličané je za to hojně trestali. Střílelo se, několik indiánů bylo zraněno, náčelníci zuřili, proběhly vzájemné výhrůžky. Někteří říkali, že kapitán přichází o rozum, že je s každou krádeží stále brutálnější, předvádí stále teatrálnější záchvaty vzteku a jeho rozhořčení nezná mezí. Přesto indiáni stále kradli. To bylo nepřípustné. Vytahovali hřebíky rovnou z trupu lodi. Ukradli čluny a také zbraně. Přišlo další střílení a další zranění domorodci. Henry kvůli hlídkám nespal celé noci. Nikdo nespal.

Kapitán Cook vystoupil na pevninu. Chtěl se sejít s náčelníky a uklidnit je, ale místo toho se setkal se stovkami rozzuřených Havajanů. Dav se na něj v okamžiku vrhl. Henry sledoval, jak byl kapitán Cook zavražděn. Hrudník mu proklálo domorodé kopí a hlavu mu roztříštily palice. Jeho krev se vmísila do vln. Velký mořeplavec rázem přestal existovat. Jeho tělo si indiáni odvlekli. Později v noci vhodil domorodec v kánoi na palubu Resolution kus kapitánova stehna, jako poslední urážku.

Námořníci v odplatu vypálili celou osadu. Nikdo jim nemohl zabránit v tom, aby povraždili všechny muže, ženy i děti. Dvěma z nich usekli hlavy a nabodli je na kopí – a budou další, slibovali, dokud nám nevrátíte tělo kapitána Cooka, abychom je mohli důstojně pohřbít. Druhý den dorazilo tělo na palubu Resolution, bez páteře a chodidel, které se nikdy nenašly. Henry sledoval, jak jeho velitele pohřbívají do moře. Kapitán Cook na Henryho nikdy nepromluvil a Henry – poslušen Banksova příkazu – mu nikdy nezkřížil cestu. Ale Henry Whittaker teď žil, a kapitán Cook byl mrtvý.

Myslel si, že se po takové katastrofě možná vrátí do Anglie, ale to se nestalo. Kapitánem se stal pan Clerke. Pořád měli svůj úkol – najít severozápadní průjezd. Když opět nadešlo léto, pluli znovu na sever, do té příšerné zimy. Na Henryho padal sopečný prach a pemza. Všechna čerstvá zelenina byla už dávno snědena a pít museli brakickou vodu. Loď pronásledovali žraloci, kteří se přiživovali na splašcích z latrín. Henry a pan Nelson objevili jedenáct exemplářů nových druhů polárních kachen a devět z nich snědli. Kolem lodi proplul obrovský bílý medvěd, plácal ve vodě tlapami líně, a přesto hrozivě. Pozoroval, jak se indiáni přivazují do kánoí zakrytých kožešinami a proplouvají vodami, jako by se svými plavidly tvořili jedinou bytost. Viděl, jak indiáni běhají po ledě, taženi svými psy. Byl svědkem toho, jak nástupce kapitána Cooka, pan Clerke, zemřel ve věku třiceti osmi let a byl pochován do moře.

Henry už přežil dva anglické námořní kapitány.

Znovu vzdali hledání severozápadní cesty a vydali se na Macao. Henry viděl celé flotily čínských džunek a znovu se setkal se zástupci holandské Východoindické společnosti, kteří byli ve svých černých oblecích a skromných dřevácích snad všudypřítomní. Henrymu se zdálo, že všude na světě musí být někdo, kdo dluží peníze Holanďanovi. V Číně se Henry doslechl o válce s Francií a o revoluci v Americe. Slyšel o tom poprvé. V Manile zahlédl španělskou galeonu, o níž se tvrdilo, že veze stříbrný poklad v hodnotě dvou milionů liber. Vyměnil sněžnice za španělský námořnický kabát. Onemocněl úplavicí, jako všichni, ale přežil. Přistál na Sumatře a pak na Jávě, kde zase viděl Holanďany, jak vydělávají peníze. To ho upoutalo.

Naposledy obepluli mys Dobré naděje a zamířili zpět do Anglie. Šestého října 1780 bezpečně přistáli v Deptfordu. Henry byl na cestách čtyři roky, tři měsíce a dva dny. Vrátil se jako dvacetiletý mladý muž. Po celou dobu plavby se učil šlechtickému chování. Doufal, že se to o něm bude povídat. Byl také horlivým pozorovatelem a botanickým sběratelem, jak mu bylo přikázáno, a byl nyní připraven předat svou zprávu siru Banksovi.

Opustil loď, obdržel svůj honorář a sehnal si odvoz do Londýna. Město mu připadalo jako odporně špinavé peklo. Rok 1780 byl pro Británii plný hrůz – lůza, násilí, protipapežská bigotnost. Sídlo lorda Mansfielda vypálili do základů. Arcibiskupovi z Yorku urvali rukávy ornátu přímo na ulici a hodili mu je do tváře. Vězni utíkali ze žalářů, bylo zavedeno stanné právo – ale Henry o ničem z toho nevěděl a o nic z toho se nestaral. Došel pěšky až na náměstí Soho číslo 32, přímo ke dveřím Banksova soukromého domu. Zaklepal na dveře, ohlásil se a čekal, že obdrží svou odměnu.

Banks ho poslal do Peru.

To měla být Henryho odměna.

Banks byl poněkud zaražený, když se u jeho dveří Henry Whittaker objevil. Během posledních pár let na něj téměř zapomněl, přestože byl příliš chytrý a zdvořilý, aby to dal najevo. Banks nosil v hlavě enormní množství informací a velký kus zodpovědnosti. Nejenže dohlížel na rozšiřování zahrad v Kew, ale financoval a měl na starosti nesčetné botanické expedice po celém světě. Jen málokterá loď, jež připlula v osmdesátých letech osmnáctého století do Londýna, nevezla nějakou rostlinu, semena, hlízy nebo řízky pro sira Josepha Bankse. Navíc měl určité postavení ve vyšší společnosti a snažil se držet krok s každým vědeckým pokrokem v Evropě, od chemie přes astronomii až k šlechtění ovcí. Jednoduše řečeno, sir Joseph Banks byl nanejvýš zaneprázdněný džentlmen, který na Henryho Whittakera po uplynulé čtyři roky nemyslel zdaleka tak často, jako Henry Whittaker myslel na něj.

Nakonec si však na sadařova syna vzpomněl a dovolil mu vstoupit do své osobní studovny. Nabídl mu sklenku portského, kterou Henry odmítl. Pobídl chlapce, aby mu vyprávěl o své cestě. Banks samozřejmě věděl, že Resolution zdárně přistála v Anglii, a průběžně dostával dopisy od pana Nelsona, ale Henry byl první osobou, kterou Banks po zakotvení lodi spatřil osobně, a tak ho přivítal – jakmile si vzpomněl, o koho jde – s ohromnou zvědavostí. Henry vyprávěl téměř dvě hodiny a popsal vše do detailu, zážitky i rostliny. Nutno podotknout, že mluvil spíš otevřeně než vybraně, což učinilo z jeho výpovědi cenný poklad. Na konci výkladu se Banks cítil dokonale informován. Nejraději ze všeho věděl věci, o kterých ostatní neměli ani tušení, že je ví, a teď, dlouho před tím, než bude mít k dispozici oficiální a politicky uhlazené palubní záznamy z Resolution, znal všechny podrobnosti Cookovy třetí plavby.

Jak Henry mluvil, Banks byl stále více ohromen. Zjistil, že Henry strávil posledních pár let spíš dobýváním než studiem botaniky a že má nyní potenciál stát se prvotřídním zahradníkem. Banks pochopil, že si ho musí udržet, než mu ho někdo vyfoukne. Často používal své jmění a popularitu k tomu, aby odloudil mladé muže jiným institucím a výpravám a dostal je do služeb Kew. Přirozeně o pár mladíků za ta léta také přišel – byli odlákáni na bezpečná a teplá místa jako zahradníci v bohatých domech. Rozhodl se, že tohoto si vzít nenechá.

Henry měl možná špatný původ a byl hrubý, ale to Banksovi nevadilo, pokud byl schopný. Velká Británie rodila přírodovědce jako houby po dešti, ale většina z nich byli tupci a diletanti. A Banks toužil po nových rostlinách. Rád by se vydal na nějakou expedici sám, ale bylo mu už skoro padesát a strašlivě trpěl dnou. Nohy měl bolavé a nateklé, a byl tak na většinu dne uvězněn za svým psacím stolem. Musel tedy vysílat jiné sběratele. Sehnat je nebylo tak snadné, jak by si jeden myslel. Nenašlo se tolik statných mladíků, jak doufal – mladíků, kteří by si chtěli vydělat mizerné peníze za to, že zemřou na zimnici na Madagaskaru, ztroskotají na Azorech, nechají se zabít bandity v Indii nebo se nechají zajmout v Grenadě nebo prostě jen navždy zmizí na Cejlonu.

Cílem bylo přesvědčit Henryho, že už byl odsouzen k tomu, aby pracoval pro Bankse navždy, a nedat mu ani minutu na to, aby o věci přemýšlel nebo aby ho někdo varoval, nebo aby se snad zamiloval do nějaké odvážně oblečené dívky či si dělal plány na vlastní budoucnost. Banks potřeboval Henryho přesvědčit, že jeho budoucnost je předurčena a že už patří Kew. Henry byl sebevědomý mladý muž, ale Banks věděl, že jeho bohatství, moc a sláva mu zde dávají výhodu, až se dokonce někdy zdá, že je vlastně prodlouženou rukou samotné boží prozřetelnosti. Základem bylo použít tuto ruku bez mrknutí oka a bez váhání.

„Dobrá práce,“ zhodnotil Banks Henryho výklad. „Vedl sis dobře. Příští týden tě posílám do And.“

Henry se musel na chvíli zamyslet: Co jsou Andy? Hory? Země? Ostrovy? Jako Falklandy?

Banks ale pokračoval dál, jako by bylo už všechno rozhodnuto. „Financuji peruánskou výpravu, která vyplouvá příští středu. Povede tě pan Ross Niven. Je to starý drsný Skot, možná až moc starý, mohu-li být upřímný. Ale je odolný jako nikdo. Zná dobře stromy a troufám si tvrdit, že zná i Jižní Ameriku. Na takovou práci je podle mě lepší Skot než Angličan. Mají chladnou hlavu a jsou věrní. Jsou schopnější provést svůj úkol s neutuchajícím nadšením, což je v zámoří potřeba. Tvůj plat, Henry, bude čtyřicet liber ročně, a i když to není výdělek, který by ti zajistil budoucnost, jde o čestnou práci, která s sebou nese vděk britského impéria. Jelikož jsi stále svobodný, jsem si jist, že to zvládneš. Čím střídměji budeš žít teď, tím bohatší jednou budeš.“

Henry se tvářil, že se chce na něco zeptat, a tak ho Banks předběhl: „Asi nemluvíš španělsky, že?“ zeptal se nespokojeně.

Henry zavrtěl hlavou.

Banks si s přehnaným zklamáním povzdechl. „No, to se předpokládám naučíš. Přesto tě nechám odjet. Niven španělsky umí, i když s komickým přízvukem. Nějak se tam se španělskou vládou už dohodnete. Drží nad Peru ochrannou ruku a jsou hrozně otravní, ale je to asi jejich právo. Nebe je mi svědkem, že bych rád prozkoumal každou džungli, co tam mají, kdybych měl příležitost. Opravdu nemám Španěly v lásce, Henry. Nenávidím následky španělského práva, jež překáží a ničí vše, co mu přijde do cesty. A jejich církev je strašlivá. Dokážeš si představit, že jezuité stále věří, že čtyři andské řeky jsou čtyři řeky rajské, jak je psáno v knize Genesis? Jen považ, Henry! Pletou si Orinoko s Tigridem!“

Henry neměl tušení, o čem to ten chlap mluví, ale mlčel. Za roky na lodi se naučil mluvit jen tehdy, když věděl, o čem mluví ostatní. Navíc zjistil, že mlčení občas může lidi přivést na myšlenku, že by člověk mohl být inteligentní. A v neposlední řadě ho rozptylovala ozvěna věty, která mu stále zněla v uších: Tím bohatší jednou budeš…

Banks zazvonil a do místnosti vstoupil bledý sluha s koženou tváří. Posadil se u sekretáře a vytáhl pár listů psacího papíru. Aniž by znovu promluvil s chlapcem, Banks diktoval:

„Sir Joseph Banks, jenž Vás s potěšením doporučil lordům komisařům v Kew, botanických zahradách Jeho Výsosti, a tak dále, a tak dále… Jsem pověřen Jejich Lodrstvy Vám oznámit, že Vás, Henryho Whittakera, s potěšením ustavují sběratelem rostlin pro zahrady Jeho Veličenstva, a tak dále, a tak dále… Jako odměnu a náhradu za výdaje spojené s cestováním stanovují sumu čtyřiceti liber ročně, a tak dále, a tak dále, a tak dále…“

Později Henry přemýšlel o tom, že za čtyřicet liber ročně je těch a tak dále trochu moc, ale měl snad na vybranou? Po delším šustění pera po papíře Banks lenivě mával dopisem ve vzduchu, aby inkoust zaschl, a řekl: „Tvým úkolem je chininovník. Možná ho znáš jako strom proti horečce. Je zdrojem jezuitské kůry. Musíš se o něm dozvědět všechno. Je to fascinující strom a rád bych viděl, že ho někdo pořádně prozkoumal. Neudělej si žádné nepřátele, Henry. Chraň se před zloději, idioty a ničemy. Dělej si hodně poznámek a hlavně si zapiš, na jaké půdě exempláře rostou – zda na písčité, jílovité nebo na mokřinách – abychom ho mohli zkusit pěstovat tady v Kew. Nerozhazuj peníze. Mysli jako Skot! Čím méně se budeš rozmazlovat teď, tím víc si budeš dopřávat v budoucnu, až si zajistíš bohatství. Neoddávej se opilství, lenosti, ženám a melancholii. Všechna tato potěšení si můžeš dopřát později, až budeš nanicovatý stařec jako já. Buď pozorný. Raději nikomu neříkej, že jsi botanik. Chraň vzorky před kozami, psy, kočkami, holuby, drůbeží, hmyzem, plísní, námořníky, slanou vodou…“

Henry poslouchal jen na půl ucha.

Jel do Peru.

Příští středu.

Jako botanik pověřený králem Anglie.

Kapitola třetí

Henry doplul do Limy po necelých čtyřech měsících. Město skýtalo přístřeší asi padesáti tisícům obyvatel – koloniální výspa, kde měly významné španělské rodiny k  jídlu často méně než muly, které zapřahaly do svých kočárů.

Do Limy dorazil sám. Ross Niven, velitel expedice (mimochodem expedice, která se skládala výhradně z Henryho Whittakera a Rosse Nivena) zemřel v průběhu plavby u pobřeží Kuby. Tomu starému Skotovi hlavně nikdy neměli dovolit, aby opustil Anglii. Byl tuberkulózní a bledý, s každým zakašláním plival krev. Ale svou nemoc před Banksem tvrdohlavě tajil. Na moři nevydržel ani měsíc. Henry napsal z Kuby téměř nečitelný dopis o Nivenově smrti, kde zároveň vyjádřil své odhodlání pokračovat ve svěřeném úkolu sám. Na odpověď nečekal. Nechtěl, aby ho povolali domů.

Nicméně předtím než Niven umřel, stačil Henryho pár věcí o chininovníku naučit. Podle Nivena zahlédli v roce 1630 dva jezuitští misionáři v peruánských Andách kečuánské indiány, jak pijí horký nápoj z rozemleté kůry, aby si vyléčili horečku a zimnici způsobenou studeným podnebím ve vysoké nadmořské výšce. Pozorný mnich přemýšlel, jestli by se tato hořká kůra nedala použít i k léčbě horečky a zimnice způsobené malárií – nemocí, kterou v Peru nikdo neznal, ale která v Evropě bez rozdílu zabíjela papeže i chudáky. Mnich poslal vzorek kůry do Říma (v té době malárií zaplaveného města) spolu s návodem, aby prášek vyzkoušeli. Ukázalo se, že chininovník jako zázrakem oslabil sílu malarického řádění, a to z důvodů, jimž nikdo nerozuměl. Ať byla příčina jakákoli, zdálo se, že kůra léčí malárii úplně a bez vedlejších následků, kromě přetrvávající hluchoty, což je za život cena velmi mírná.

Začátkem osmnáctého století byla peruánská nebo také jezuitská kůra nejcennějším exportním zbožím směřujícím z Nového světa do Starého. Gram čisté kůry měl nyní hodnotu gramu stříbra. Šlo o lék pro bohaté, ale v Evropě jich bylo dost a žádný z nich nechtěl umřít na malárii. Peruánská kůra pak vyléčila i Ludvíka XIV., což vyhnalo její cenu ještě výš. Stejně jako Benátky zbohatly na pepři a Čína na čaji, jezuité vydělávali na kůře z peruánských stromů.

Jen Britům se nepodařilo včas odhadnout cenu chininovníku, což lze připsat jejich protišpanělským a protipapežským náladám, ale také přístupu lékařů, kteří raději pouštěli pacientům žilou, než aby je léčili podezřelým práškem. Extrakce léčiva z chininovníku byla navíc složitá věda. Existovalo na sedmdesát druhů a nikdo přesně nevěděl, která kůra je nejúčinnější. Člověk musel spoléhat na čest daného sběrače, což byl obvykle domorodec vzdálený patnáct set kilometrů. Prášky pod názvem „jezuitská kůra“, na které v londýnských lékárnách občas člověk narazil, někdo do Británie propašoval přes Belgii a obvykle byly falešné a neúčinkovaly. Přesto se nakonec kůra stala předmětem zájmu sira Bankse, který se o ní chtěl dozvědět víc. A stejně tak Henry, jenž se právě stal vedoucím své vlastní expedice s vidinou potenciálního bohatství.

Henry se teď pohyboval po Peru jako někdo, koho pohánějí bodákem. Tím bodákem byla jeho vlastní zuřivá ctižádost. Ross Niven mu před svou smrtí udělil tři spolehlivé rady o cestování po Jižní Americe a Henry se jich moudře držel. První: nenos boty. Nech si chodidla zhrubnout tak, až budou vypadat jako chodidla indiána, a opusť navždy hnilobné objetí mokré zvířecí kůže. Druhá: odlož teplé oblečení. Oblékej se málo a zvykni si na zimu jako místní, a budeš zdravý. A třetí: stejně jako indiáni se každý den vykoupej v řece.

To bylo vše, co Henry věděl, kromě toho, že je chininovník lukrativním podnikem a že se nachází na vrcholcích And v odlehlé části Peru zvané Loxa. Neměl nikoho a nic, co by mu udávalo směr, a tak si musel poradit sám. Aby se do Loxy dostal, musel překonat řeky, trní, hady, nemoci, horko, zimu, španělskou vládu a to nejnebezpečnější ze všeho – své stádečko svéhlavých mul, bývalých otroků a zahořklých černochů, jejichž jazykům, odporu a pletichám stěží rozuměl.

Bosý a hladový se dral dál. Žvýkal listy koky jako indián, aby si zachoval sílu. Naučil se španělsky, nebo se spíš tvrdohlavě rozhodl, že už španělsky umí a že už mu lidé rozumějí. Když mu nerozuměli, řval na ně s rostoucí intenzitou, dokud ho nepochopili. Nakonec dorazil do cíle. Našel a podplatil cascarilleros, „sběrače kůry“ čili místní indiány, kteří věděli, kde ty správné stromy rostou. Usilovně hledal a našel dokonce další skryté chininovníkové háje.

Jako sadařův syn okamžitě poznal, že většina stromů je ve velmi špatném stavu. Byly nemocné a přetížené příliš častou sklizní kůry. Pár stromů bylo stejně tlustých jako jeho trup, ale žádné větší. Začal je balit do mechu na místech, kde byla stržena kůra, aby se mohly zahojit. Naučil cascarilleros odřezávat kůru ve vertikálních pruzích a nezabíjet stromy tím, že ji budou loupat horizontálně kolem dokola. Zásadně prořezal další nemocné stromy, aby mohly znovu obrašit. Pracoval, i když sám onemocněl. Když už nemohl ani chodit, nechal se indiány přivázat ke své mule jako zajatec, aby mohl navštěvovat své stromy každý den. Jedl morčata a ulovil jaguára.

Zůstal v Loxe čtyři bídné roky, bosý a podchlazený, spal v chatrči s bosými a podchlazenými domorodci, kteří topili hnojem. Pečoval o chininovníky, které podle zákona patřily Španělské královské lékárenské společnosti, ale které si Henry v tichosti přivlastnil. Byl tak daleko v horách, že mu nikdy žádný Španěl nezkřížil cestu, a místní si na něj po čase zvykli. Postupně zjistil, že stromy s nejtmavší kůrou dávají účinnější lék než jiné druhy a že nejmladší výhonky poskytují tu nejsilnější kůru. Takže bylo vhodné stromy co nejvíce prořezávat. Identifikoval a pojmenoval sedm nových druhů chininovníku, ale většinu z nich považoval za bezcennou. Soustředil se na druh, kterému říkal roja, rudý strom. Narouboval roju na kmeny silnějších a odolnějších druhů, aby tak získal vyšší výnos.

Taky hodně přemýšlel. Mladík, který žije sám vysoko v horách v pustém lese, má spoustu času přemýšlet a Henry pracoval na grandiózních teoriích. Od zesnulého Rosse Nivena věděl, že obchod s jezuitskou kůrou přinášel Španělsku ročně milion reálů. Proč po něm sir Banks chtěl, aby chininovník jen studoval, když by ho mohli prodávat? A proč se musí produkce peruánské kůry omezovat na tento nedostupný kousíček země? Henry si pamatoval, že ho otec učil, že každá drahocenná rostlina v  historii lidstva se napřed usilovně hledala a sbírala, a až poté pěstovala. A že hledat strom (a šplhat na vrcholky And, aby tu sakramentskou kůru našel) bylo mnohem méně efektivní než ho pěstovat (zjistit, jak ho pěstovat někde jinde, v kontrolovaném prostředí). Věděl, že se chininovník snažili do Evropy přesadit Francouzi ve třicátých letech a že neuspěli. Ale on zřejmě věděl proč; protože ho přenesli do jiné nadmořské výšky. Tenhle strom se prostě nedá pěstovat v údolí Loiry. Chininovník potřebuje řídký vzduch a vlhký les, a Francie takovým místem nedisponuje. Ani Anglie. Ani Španělsko, když na to přijde. Škoda, že člověk nemůže vyvážet klima.

Nicméně po čtyřech letech přemýšlení dospěl Henry k tomuto závěru – Indie. Henry by se klidně vsadil, že by na chladném a vlhkém úpatí Himalájí chininovník báječně prospíval. Henry tam sice nikdy nebyl, ale slyšel o tom místě od britských důstojníků, když pobýval na Macau. Proč navíc nepěstovat léčivý strom přímo v malarických oblastech, blíž k těm, kteří ho opravdu potřebují? V Indii byla po jezuitské kůře obrovská poptávka, neboť horečnatá onemocnění decimovala britskou armádu i místní dělníky. Prozatím byl lék příliš drahý, aby jej bylo možné podávat obyčejným vojákům a dělníkům, ale to se může změnit. Kolem roku 1780 se jezuitská kůra prodávala v Evropě o zhruba dvě stě procent dráž než v Peru, což bylo povětšinou způsobeno drahou dopravou. Bylo načase přestat kůru jen sbírat a začít strom pěstovat tam, kde je ho zapotřebí. Henry Whittaker, nyní už čtyřiadvacetiletý, pevně věřil, že on to dokáže.

Opustil Peru v roce 1785, obtěžkán nejen poznámkami, rozsáhlým herbářem a vzorky kůry zabalenými v plátně, ale také kořenovými řízky a zhruba deseti tisíci semen rudého chininovníku. Přivezl domů i pár druhů paprik, řeřichy a několik vzácných fuchsií. Ale opravdovým bohatstvím byla zásoba semen. Henry čekal na jejich sklizeň dva roky, kdy jeho nejlepší stromy rozvily květy nedotčené mrazem. Semena pak na slunci měsíc sušil a každé dvě hodiny je otáčel, aby je ochránil před plísní. Pak je v noci balil do plátna, aby je ochránil před rosou. Věděl, že semena jen zřídka přežijí cestu přes oceán (dokonce ani Banks nedokázal úspěšně přivézt semena ze svých cest s kapitánem Cookem), a tak se rozhodl experimentovat s třemi různými balicími technikami. Některá semena zahrabal do písku, jiná zalil do vosku a zbytek vložil do sušeného mechu. Všechny uložil do oslích žaludků, aby je udržel v suchu, a to vše zamotal do vlny z alpaky.

Španělé měli stále na chininovník monopol, takže Henry se oficiálně stal pašerákem. A jako takový se vyhnul rušnému západnímu pobřeží a vydal se na východ po pevnině, s pasem francouzského obchodníka s látkami. Se svými mulami, bývalými otroky a nešťastnými indiány se pustil zlodějskou stezkou – z Loxy k řece jménem Zamora, k Amazonce a k atlantskému pobřeží. Odtamtud plul do Havany, Cádizu a domů do Anglie. Zpáteční cesta mu trvala celkem rok a půl. Nesetkal se s žádnými piráty ani většími bouřkami či zákeřnými nemocemi. Nepřišel o žádné exempláře. Nebylo to tak těžké.

Sir Joseph Banks bude potěšen, myslel si.

Sir Banks ale potěšen nebyl. Když se s ním Henry znovu setkal v jeho rezidenci na náměstí Soho, byl ještě starší, nemocnější a senilnější. Urputně ho trápila dna a zápasil s vlastní vědeckou otázkou, již považoval za velmi důležitou pro budoucnost britského impéria.

Banks se snažil ukončit britskou závislost na zahraniční bavlně, a tak vyslal do Britské Západní Indie botaniky, kteří tam pracovali – bohužel zatím neúspěšně – na pěstování bavlny. Zkoušel také, a opět neúspěšně, rozbít holandský monopol na obchod s kořením tím, že v Kew pěstoval muškátový oříšek a hřebíček. Před králem přednesl návrh, aby učinil z  Austrálie trestaneckou kolonii (to byl spíše jeho koníček), ale nikdo jej zatím nevyslyšel. Pracoval na dvanáctimetrovém teleskopu pro astronoma Williama Herschela, jenž toužil objevit nové komety a planety. Ale ze všeho nejvíc chtěl Banks balony. Balony, jaké měli Francouzi. Experimentovali s plyny lehčími než vzduch a posílali v Paříži do vzduchu lidské posádky. Angličané jsou pozadu! Pro dobro vědy a národní bezpečnosti potřebovala Británie balony stůj co stůj!

A tak se stalo, že sir Banks neměl toho dne náladu poslouchat návrhy Henryho Whittakera, že Británie ve skutečnosti potřebuje chininovníkové plantáže ve středních výškách indického Himálaje – myšlenka, která ani trochu neřešila problém bavlny, koření, lovu komet nebo létání v balonech. Banks měl hlavu plnou jiných věcí a příšerně ho bolela noha a už jen drzá přítomnost Henryho Whittakera mu vadila dost na to, aby celé konverzaci nevěnoval patřičnou pozornost. Tady udělal sir Banks nevídanou taktickou chybu, jež měla v budoucnu Anglii přijít pěkně draho.

Ale i Henry se toho dne dopustil taktických chyb při jednání s Banksem. První chybou bylo objevit se neohlášen. Ano, už to jednou udělal, ale Henry už nebyl ten prostořeký chlapec, jemuž lze takovou nevychovanost prominout. Stal se z něj dospělý muž (a také rozložitý muž), jehož naléhavé bušení na vchodové dveře s sebou přinášelo dojem nestydatosti i fyzické hrozby.

Navíc přišel Henry k Banksovi s prázdnýma rukama, což si botanik a sběratel nesmí nikdy dovolit. Henryho peruánská sbírka se stále nacházela na lodi z Cádizu, bezpečně zakotvené v přístavu. Nashromáždil skutečně působivou sbírku, ale jak to mohl Banks vědět, když neměl exempláře před očima, neboť se ukrývaly v útrobách vzdálené obchodní lodi, uloženy v oslích žaludcích, sudech, hrubých pytlích a skleněných Wardových boxech. Henry měl přinést aspoň něco, co mohl Banksovi předložit. Když už ne přímo řízek rudého chininovníku, pak aspoň pěkně kvetoucí fuchsii. Cokoli, co by si získalo pozornost starého pána a obměkčilo ho natolik, aby uvěřil, že čtyřicet liber, které dával do Henryho a do Peru, nebyly vyhozené peníze.

Henry ale nikoho obměkčit nedokázal. Místo toho se na Bankse obořil s neomaleným obviněním: „Děláte chybu, pane, když chcete chininovník jen studovat, když byste ho měl prodávat!“ Toto naprosto neuvážené prohlášení činilo z Bankse hlupáka a současně pošpinilo náměstí Soho číslo 32 nepříjemným odérem obchodu – jako kdyby se sir Joseph Banks, nejbohatší džentlmen v Británii, někdy snížil k tomu, aby se osobně zabýval obchodováním.

Abychom byli k Henrymu poctiví, nebyl úplně při smyslech. Žil mnoho let osaměle v dalekém pralese a takový mladík se může stát nebezpečně svobodomyslným. Henry toto téma diskutoval se sirem Banksem ve své mysli tolikrát, že ho opravdový rozhovor už trochu znervózňoval. V Henryho představivosti bylo už všechno zařízeno a úspěšně dohodnuto. V jeho mysli byl jenom jeden možný závěr: Banks tu myšlenku uvítá jako brilantní, představí Henryho náležitým úředníkům ve Východoindické společnosti, vyřídí všechna povolení, zajistí finance a zahájí, nejlépe druhý den odpoledne, celý ambiciózní projekt. V Henryho snech už chininovníková plantáž vzrůstala na úpatí Himálaje, on sám už byl pohádkově bohatý, jak mu kdysi Banks slíbil, a už byl přijat do náruče londýnské společnosti. Henry především uvěřil, že se s Josephem Banksem už navzájem považují za drahé a blízké přátele.

Mohlo se stát, že by se Henry Whittaker a sir Joseph Banks bývali stali přáteli, nebýt jednoho nepatrného problému: že totiž sir Banks nikdy nepovažoval Henryho za víc než jen špatně vychovaného nádeníka a zloděje, jehož existence měla jediný účel – vypustit duši ve službě svým nadřízeným.

„Takže,“ pokračoval Henry, zatímco Banks se vzpamatovával z útoku na svůj rozum, čest a svůj salon, „myslím si, že bychom měli probrat mou nominaci do Královské společnosti pro podporu věd.“

„Pardon,“ ohradil se Banks. „Kdo vás k čertu nominoval do Královské společnosti?“

„Věřím, že to uděláte vy,“ opáčil Henry. „Jako odměnu za mou práci a důvtip.“

Banks zůstal na hodnou chvíli oněmělý. Obočí mu o vlastní vůli vylétlo až na vršek čela. Prudce se nadechl. A pak – nanejvýš nešťastně pro budoucnost britského impéria – se rozesmál. Smál se tak srdečně, až si musel otírat oči kapesníčkem z belgické krajky, jenž mohl mít dost dobře větší cenu než dům, ve kterém vychovali Henryho Whittakera. Zasmát se po tak únavném dni bylo báječné a on se do svého veselí položil celou svou bytostí. Smál se tak nahlas, že jeho sluha stojící za dveřmi nakoukl do místnosti, zvědavý, co způsobilo tak náhlý výbuch veselí. Smíchy nemohl ani mluvit. Což bylo asi nejlepší, protože i kdyby se nesmál, jen stěží by nalezl správná slova pro tak neslýchanou absurditu, jakou byla představa, že by Henry Whittaker, který měl před devíti lety viset na šibenici v Tyburnu, který měl fretčí obličej kapsáře, jehož neuměle psané dopisy byly po celá léta zdrojem Banksovy zábavy, jehož otec (chudák!) spával s prasaty – že by tento mladý zlodějíček očekával, že ho pozvou do nejuznávanějšího a nejvybranějšího vědeckého konsorcia v celé Británii? No to bylo přímo k popukání!

Sir Banks byl samozřejmě milovaným předsedou onoho sdružení, což Henry dobře věděl, a kdyby do něj nominoval zmrzačeného jezevce, Společnost by ho přijala a ještě by mu udělila medaili cti. Ale Henry Whittaker? Nechat tohoto nestydatého loupežníka, nedomrlého chuďase, toho skřeta se slámou v botách, aby si za svůj nečitelný podpis přidal RSF?

Ne.

Když se Banks rozesmál, Henrymu se převrátil žaludek naruby a složil se do malé kostičky. Hrdlo se mu stáhlo, jako by měl na krku oprátku. Za zavřenýma očima mu proběhla vražda. Byl by jí schopen. Představoval si vraždu a pečlivě zvažoval její důsledky. Jak se Banks smál a smál, měl na to přemýšlení času dost.

Ne, rozhodl se na konec. Vražda ne.

Když otevřel oči, Banks se ještě pořád smál a z Henryho se stal jiný člověk. Pokud v něm do tohoto dopoledne zbylo nějaké mládí, bylo nyní zadupáno do prachu. Od té chvíle už se jeho život netočil kolem toho, kým by se mohl stát, ale kolem toho, co může získat. Nikdy z něj nebude džentlmen. Tak ať. Ať jdou do háje. Všichni. Henry zbohatne víc než kterýkoli z nich a jednou je bude všechny vlastnit, od podlahy až na půdu. Henry počkal, až se Banks dosměje, a pak se beze slova otočil a odešel.

Okamžitě se vydal do ulic a koupil si prostitutku. Pevně ji svíral u zdi úzké uličky a vytloukal ze sebe své panictví, přičemž zranil sebe i prostitutku, až mu vynadala do bestií. Našel si hospodu, vypil dvě lahve rumu, vrazil někomu pěstí do břicha, vyhodili ho na ulici a nádavkem ho kopli do ledvin. Tak, a bylo to. Všechno, čeho se posledních devět let zříkal v zájmu toho, aby se stal respektovaným džentlmenem, bylo vykonáno. Vidíš, jak je to snadné? Neměl z toho žádné potěšení, ale měl to za sebou.

Najal si člun, aby ho vzal po řece do Richmondu. Už byla noc. Prošel kolem příšerného domu svých rodičů a ani se nezastavil. Svou rodinu už nikdy nespatřil, a ani po tom netoužil. Vplížil se do Kew, našel si rýč a vykopal všechny své peníze, které tam v šestnácti zanechal. V zemi ho čekala pěkná hromádka stříbra, daleko víc, než si pamatoval.

„Hodnej kluk,“ řekl svému mladšímu, zlodějskému a chamtivému já.

Spal na břehu řeky, vlhký pytlík s penězi mu posloužil jako polštář. Dalšího dne se vrátil do Londýna a koupil si pořádný oblek. Dohlédl na vyložení své peruánské sbírky – semena a oslí žaludky a vzorky kůry a tak dále – z lodi, jež připlula z Cádizu, a přeložil to všechno na loď plující do Amsterdamu. Oficiálně patřila celá sbírka Kew. Ať si Kew trhne nohou. Ať si ji klidně i zlomí. Jen ať si ho zkusí najít.

O tři dny později odplul do Holandska a prodal svou sbírku, své nápady a své služby holandské Východoindické společnosti – jejíž přísní a prohnaní úředníci ho přijali, a to je nutno podotknout, bez sebemenší známky smíchu.

Kapitola čtvrtá

O šest let později byl Henry boháč a byl na dobré cestě dál bohatnout. Jeho chininovníková plantáž spokojeně prospívala v holandské koloniální výspě na Jávě. V chladném, vlhkém podnebí terasovitého horského panství Pengalengan rostla jako plevel – v podnebí, které, jak Henry věděl, je stejné jako v peruánských Andách a v Himálaji. Henry bydlel přímo na plantáži a pečlivě dohlížel na svůj botanický zlatý důl. Globální ceny jezuitské kůry teď určovali jeho partneři v Amsterdamu a tržili šedesát florinů za každých padesát kilogramů zpracované kůry. Poptávka byla tak velká, že ji sotva stačili uspokojovat. V obchodě s peruánskou kůrou bylo obrovské jmění a Henry spolu s Holanďany toho beze zbytku využívali. Henry dál zušlechťoval svůj sad, jenž byl nyní chráněn před nechtěným křížením s méně účinnými druhy, produkoval kůru silnější a kvalitnější, než byla kterákoli dovezená ze samotného Peru. Navíc dobře snášela dopravu a bez zkázonosného zásahu španělských či indiánských rukou ji svět považoval za důvěryhodný produkt.

Holandské kolonie teď byly nejvýznamnějším producentem i spotřebitelem jezuitské kůry. Užívali ji jejich vojáci, úředníci a dělníci v celé Východní Indii. Výhoda, kterou jim to poskytovalo před jejich rivaly – v první řadě Angličany – byla doslova nevyčíslitelná. S odhodlanou pomstychtivostí se Henry snažil udržet svůj výrobek úplně mimo britský trh, nebo aspoň vyšroubovat cenu do závratných výšin, když už si jezuitská kůra cestu do Anglie či jejích kolonií našla.

Mezitím se sir Banks v Kew probudil a pokusil se, nutno říct, že s křížkem po funuse, začít pěstovat chininovník v Himálajích. Ale bez Henryho zkušeností projekt zaostával. Britové vynakládali peníze, energii a péči na pěstování špatného druhu chininovníku ve špatné nadmořské výšce. Henry to věděl a cítil velké zadostiučinění. V 90. letech osmnáctého století umíralo v Indii na malárii každý týden nespočet britských obyvatel, jelikož neměli přístup k jezuitské kůře, zatímco Holanďané postupovali vpřed nehorázně zdraví.

Henry Holanďany obdivoval a dobře s nimi vycházel. Velmi snadno jim porozuměl – byli to činorodí, neúnavní kalvinisté, kteří tvrdě pracovali, pili pivo, mluvili na rovinu a rádi počítali peníze. Obchodem si vydělávali už od šestnáctého století a každou noc mohli spát klidně s vědomím, že si Bůh přeje, aby byli bohatí. Země bankéřů, obchodníků a zahradníků – Holanďané milovali své investice stejně jako Henry ty svoje (tedy pozlacené ziskem), a tak drželi svět v šachu vysokými úroky. Nesoudili ho za jeho hrubé způsoby nebo agresivní jednání. Velmi záhy spolu Henry a Holanďané ruku v ruce královsky vydělávali. V Holandsku se mu v jistých kruzích začalo přezdívat Peruánský princ.

Henry byl nyní bohatým mužem ve věku jednatřiceti let a bylo načase, aby si uspořádal zbytek života. Pro začátek teď měl šanci začít se svými vlastními obchodními zájmy, nezávisle na holandských partnerech, a tak pečlivě probíral své možnosti. Minerály a drahokamy ho nezajímaly, protože jim nerozuměl. Stejně tak loďařství, tiskařství nebo textil. Musela to být botanika. Ale jaký druh? Henry se nechtěl pouštět do obchodu s kořením, i když se vědělo, že přináší obrovské zisky. Pěstovalo ho už příliš mnoho národů a náklady na ochranu zboží před piráty a konkurenčními loděmi přesahovaly příjmy, aspoň tak se to Henrymu zdálo. Nelíbil se mu ani obchod s cukrem nebo bavlnou, jež považoval za příliš záludné a nákladné, stejně jako příliš závislé na otrokářství. S tím Henry nechtěl nic mít – ne proto, že by pro něj bylo morálně nepřijatelné, ale protože je považoval za finančně neefektivní, nepořádné, drahé a ovládané několika odpornými zprostředkovateli. Co ho opravdu zajímalo, byly léčivé rostliny – trh, který ještě nikdo doopravdy neovládl.

Takže to bude lékárenství a léčivé byliny.

Dále se musel rozhodnout, kde bude žít. Vlastnil hezký dům se stovkou služebníků na Jávě, ale místní klima mu za ta léta pochroumalo zdraví. Trpěl tropickými nemocemi, které ho v různých intervalech budou přivádět do horečnatých stavů už po celý zbytek života. Potřeboval mírnější podnebí. Než by se vrátil do Anglie, raději by si usekl ruku. Kontinentální Evropa se mu nezamlouvala: Francie byla plná popudlivých lidí, Španělsko zkorumpované a nestabilní. Rusko nemožné, Itálie absurdní, Německo zkostnatělé, Portugalsko v úpadku. Holandsko, i když se k němu chovalo přátelsky, bylo nudné.

Příhodné jsou Spojené státy americké, rozhodl se. Henry tam nikdy nebyl, ale slyšel povzbudivé věci o Filadelfii, živoucí metropoli mladého národa. Říkalo se, že má obstojné přístaviště, to nejdůležitější na východním pobřeží země, je plná kvakerů, lékárníků a tvrdě pracujících farmářů. Další zvěsti tvrdily, že je to město prosté povýšených aristokratů (na rozdíl od Bostonu), asketických puritánů (na rozdíl od Connecticutu) a samozvaných feudálních princů (na rozdíl od Virginie). Město založil na solidních základech náboženské tolerance, svobodného tisku a dobrého plánování William Penn, muž, který pěstoval malé stromky ve vanách a jenž si představoval svou metropoli jako velkou pěstitelskou školku pro stromy i myšlenky. Ve Filadelfii byl každý vítán, úplně každý, samozřejmě kromě Židů. Henry si podle těchto informací udělal obrázek, že je Filadelfie obrovskou příležitostí plnou potenciálního zisku, a umanul si dobře jí využít ve svůj prospěch.

Než se ale někde usadí, chtěl si najít manželku, a protože nebyl blázen, chtěl mít za manželku Holanďanku. Chtěl chytrou a slušnou ženu bez jediného náznaku lehkovážnosti a právě v Holandsku mohl takovou najít. Henry si občas za ta léta dopřával prostitutky a ve svém domě v Pengalengan si dokonce vydržoval mladou Javánku, ale teď byl čas najít si spořádanou manželku. Henry si vzpomněl na radu jednoho moudrého portugalského námořníka, který mu před mnoha lety řekl: „Abys byl v životě šťastný a bohatý, musíš udělat jedinou věc. Vybrat si jednu ženu, vybrat si ji dobře a odevzdat se jí.“

A tak se Henry vydal zpět do Holandska, aby tak učinil. Vybral si rychle a rafinovaně. Vyrval svou ženu z náručí respektované, staré rodiny van Devenderových, kteří po mnoho generací strážili amsterdamskou botanickou zahradu Hortus. Šlo o jednu z nejpřednějších výzkumných zahrad v Evropě, jedno z nejstarších pojítek mezi botanikou, vědou a obchodem, a van Devenderové ji vždy vedli se ctí. Rozhodně to nebyla aristokratická rodina a už vůbec ne bohatá, ale Henry nepotřeboval velké věno. Byla to přední evropská rodina s úctou ke vzdělání a vědě, a to Henry obdivoval.

Obdiv bohužel nebyl vzájemný. Jacob van Devender, současný patriarcha rodiny a botanické zahrady (a mistr v pěstování okrasné aloe) o Henrym už slyšel a to, co slyšel, se mu pranic nelíbilo. Věděl, že má za sebou zlodějskou minulost a také že zradil svou vlastní zemi kvůli zisku. Takové chování Jacob van Devender neschvaloval. Byl to sice Holanďan, takže měl rád peníze, ale nebyl to bankéř ani spekulant. Nesoudil cenu lidí podle hromady jejich zlata.

Nicméně Jacob van Devender vkládal do své dcery velké naděje, aspoň si to Henry myslel. Jmenovala se Beatrix a nebyla ani ošklivá, ani hezká, což bylo pro manželku přesně to pravé. Byla statná s plochým hrudníkem, dokonalý kus ženské, a v době, kdy ji Henry poznal, se z ní už pomalu stávala stará panna. Jiným nápadníkům by Beatrix van Devenderová přišla znepokojivě převzdělaná. Mluvila plynně pěti živými a dvěma mrtvými jazyky a botaniku ovládala jako kterýkoli muž. Rozhodně to nebyla žádná koketka a nikdo ji nevnímal jako ozdobu salonů. Oblékala se do barev obvykle spojovaných s domácí puťkou. Chovala zásadní nedůvěru k vášni, přehánění a kráse a důvěřovala jenom tomu, co bylo solidní a spolehlivé. Vždy upřednostňovala nabyté vědomosti před impulzivními instinkty. Henry ji považoval za žijící kus kamene, a přesně po takové ženě toužil.

A co viděla Beatrix na Henrym? Zde narážíme na opravdovou záhadu. Henry nebyl přitažlivý. Rozhodně nebyl kultivovaný. Popravdě bylo v jeho zarudlé tváři, velkých rukou a hrubých způsobech něco z vesnického kováře. Většině lidí se nezdál ani solidní, ani spolehlivý. Henry Whittaker byl impulzivní, hlučný a agresivní muž, který měl nepřátele po celém světě. Za posledních pár let se z něj tak trochu stal i pijan. Která vážená mladá dáma by si vybrala takovou osobu za manžela?

„Ten muž nemá žádné zásady,“ oponoval své dceři Jacob van Devender.

„Hluboce se mýlíš, otče,“ opravila ho Beatrix suše. „Pan Whittaker má mnoho zásad. Jen nejsou toho nejlepšího druhu.“

Pravda, Henry byl bohatý, a tak se někteří domnívali, že se Beatrix jeho jmění líbí víc, než dává najevo. Henry také zamýšlel vzít svou manželku do Ameriky a možná – spekulovaly místní klepny – že má Beatrix nějaký tajný a ostudný důvod opustit Holandsko navždy.

Pravda byla nicméně mnohem jednodušší: Beatrix van Devenderová si vzala Henryho Whittakera, protože se jí líbil. Obdivovala jeho sílu, prohnanost, převahu, jeho slibnou budoucnost. Ano, byl hrubý, ale ona sama nebyla žádný křehký kvítek. Respektovala jeho přímost a on respektoval její. Chápala, co od ní očekává, a byla si jistá, že s ním dokáže pracovat, a možná ho i trochu vést. A tak se mezi nimi brzy a bez okolků vyvinulo spojenectví. Jediné slovo, které vystihovalo jejich vztah, bylo holandské obchodní označení partenrederij, partnerství založené na čestném obchodě a přímém jednání, kde jsou zítřejší zisky výsledkem dnešních investic a kde ke společné prosperitě přispívá rovnocenná spolupráce obou stran.

Její rodiče ji vydědili. Nebo bychom spíše mohli říct, že Beatrix vydědila je. Byla to zkostnatělá rodina, všichni do jednoho. S jejím svazkem nesouhlasili a nesouhlas u van Devenderů býval většinou konečný. Poté, co si Beatrix vzala Henryho a odjela s  ním do Ameriky, už s Amsterdamem nikdy nekomunikovala. Poslední obrázek její rodiny zahrnoval jen jejího mladšího bratra Deese, který se držel jejích sukní a plakal nad jejím odjezdem: „Oni mi ji berou pryč! Berou mi ji pryč!“ Vysvobodila z bratrových prstů lem své sukně, řekla mu, aby se už nikdy nezostudil pláčem na veřejnosti, a odešla.

Beatrix si vzala do Ameriky svou osobní služebnou, neuvěřitelně schopnou mladou ženu jménem Hanneke de Grootová. Z otcovy knihovny si odvezla Mikrografii Roberta Hooka z roku 1665 a velmi cenné kompendium botanických ilustrací Leonharta Fuchse. Na sukni si našila tucty malých kapes a do každé ukryla jednu v mechu zabalenou cibulku z nejvzácnějších druhů tulipánů, které v Hortusu měli. Vzala si s sebou i několik desítek prázdných účetních knih.

Už teď si plánovala svou knihovnu, zahradu, a jak se zdálo, i své štěstí.

Beatrix a Henry Whittakerovi dopluli do Filadelfie začátkem roku 1793. Město, nechráněno hradbami ani jiným opevněním, tehdy sestávalo z rušného přístavu, několika obchodních a jedné vládní čtvrti, skupiny farem a několika nových výstavních usedlostí. Bylo to místo rozsáhlých, plodných možností, doslova záhon úrodné půdy slibující skvělou úrodu. Před rokem zde otevřeli První banku Spojených států amerických. Celé pensylvánské společenství bojovalo s místním hustým lesem a obyvatelé vyzbrojení sekerami, voly a odhodláním pomalu vítězili. Henry koupil 140 hektarů svažitých pastvin a nedotčených lesů podél břehu řeky Schuylkill s tím, že přikoupí další, jakmile budou k mání.

Původně si plánoval, že dosáhne svého bohatství ve čtyřiceti, ale jak se říká, štval koně tak mocně, že do cíle dorazil o mnoho dřív. Bylo mu teprve třicet dva let a už měl peníze uloženy v librách, florinech, guineích a dokonce v ruských kopějkách. Přesto chtěl dál své bohatství rozmnožovat, ale teď nastal čas se tím vším ve Filadelfii pochlubit.

Henry si zahrál se svým příjmením a dal svému panství jméno White Acre. Okamžitě začal se stavbou palladiovského sídla velkorysých rozměrů, mnohem krásnějšího než kterékoli stávající soukromé sídlo ve městě. Dům byl z kamene, obrovský a souměrný, zkrášlený východním a západním křídlem, sloupovým portikem na jižní straně a širokou terasou na straně severní. Postavil také rozlehlý přístřešek pro kočáry, velkou kovárnu a originální strážní domek, stejně jako několik botanických zařízení, včetně prvního z budoucích předních skleníků v zemi – oranžerie vybudované podle modelu slavného skleníku v Kew. Položil také základy skleníku ohromující velikosti. Na bahnitém břehu řeky Schuylkill, kde ještě před padesáti lety sbírali indiáni divokou cibuli, si vybudoval soukromý přístav, přesně takový, jaké viděl u velkých domů podél Temže.

Filadelfie žila v té době povětšinou skromně, ale Henry navrhl White Acre přímo jako nestydatou urážku šetrnosti. Chtěl, aby jeho dům zářil extravagancí. Závisti se nebál. Naopak ho velmi bavila a navíc prospívala obchodu, protože nutila lidi, aby se přišli podívat zblízka. Dům byl navržen tak, aby nejen ohromoval z dálky – bylo na něj dobře vidět od řeky, stál pyšně a vysoko nad svými pozemky a blazeovaně shlížel na město na druhém břehu – ale aby bohatství čišelo i z každého nepatrného detailu. Každá klika musí být mosazná a veškerá mosaz bude jen zářit. Nábytek přivezli přímo od Seddona z Londýna, stěny se skvěly belgickými tapetami, porcelán byl kantonský, sklep zásobený jamajským rumem a francouzským klaretem, lampy ručně foukané v Benátkách a šeříky podél plotu pozemku počaly svůj život v Osmanské říši.

Nechal lidi, aby roznášeli zvěsti o jeho bohatství, jak se jim zlíbilo. Jelikož je tak bohatý, nevadí, když si budou lidé myslet, že je ještě zámožnější. Když si začali sousedé šeptat, že nechává kovat koně stříbrem, nechal je, ať si tomu věří. Ve skutečnosti je nekoval stříbrem, ale železem, jako všichni ostatní. Navíc si je koval sám, což se naučil v Peru na svých nebohých mulách a s prachbídným nářadím. Ale proč by to měl někdo vědět, když ty fámy byly tak ohromující a Henryho tak těšily?

Henry rozuměl přitažlivosti peněz a také záhadnějšímu kouzlu moci. Věděl, že jeho sídlo se musí nejen lesknout, ale také zastrašovat. Ludvík XIV. nebrával hosty na procházky po svých okrasných zahradách proto, aby je pobavil a rozptýlil, ale proto, aby jim ukázal svou sílu. Každý exotický strom, každá jiskřivá fontána a všechny řecké sochy nevyčíslitelné hodnoty jen sdělovaly světu jednoznačnou zprávu: Není radno vyhlašovat mi válku! Henry si přál, aby White Acre vyjadřoval přesně totéž.

Henry dal také postavit u filadelfského přístavu velký sklad a továrnu pro příjem a zpracování léčivých rostlin z celého světa: ipeky, březule, rebarbory, guajaku, fu lingu a smilaxu. Uzavřel partnerství se spolehlivým kvakerským lékárníkem Jamesem Garrickem a začali spolu téměř okamžitě vyrábět pilulky, sypké prášky, masti a tonika.

Obchod se rozběhl přesně v pravou chvíli. V létě roku 1793 začala Filadelfii sužovat epidemie žluté horečky. Ulice se dusily mrtvými těly a sirotci se tiskli k bezvládným matkám. Lidé umírali po dvojicích, po celých rodinách, skupinách, po tuctech – a na cestě ke smrti zvraceli a káleli ze svých útrob potoky nakažlivého černého bahna. Místní lékaři se rozhodli, že jedinou možnou léčbou je ještě víc své pacienty vyčistit dalším zvracením a průjmem, a nejslavnějším purgativem na světě byla rostlina jménem jalapa neboli povíjnice počistivá, kterou Henry dovážel po celých balících z Mexika.

Sám Henry měl podezření, že léčba jalapou nefunguje, a nedovolil nikomu ve svém domě, aby ji užíval. Věděl, že kreolští lékaři v Karibiku, kteří mají se žlutou horečkou daleko větší zkušenosti než jejich severní kolegové, léčili pacienty poněkud lidštějším způsobem pomocí doplňování tekutin a odpočinku. Nicméně na odpočinku a doplňování tekutin se nedá nic moc vydělat, kdežto na prodeji jalapy ano. A tak se stalo, že do konce roku 1793 zemřela třetina obyvatel Filadelfie na žlutou horečku a Henry Whittaker zdvojnásobil svoje jmění.

Za vydělané peníze postavil Henry dva další skleníky. Na popud Beatrix začal kultivovat domácí americké rostliny, stromy a keře, aby je mohl vyvážet do Evropy. Byl to cenný nápad, protože americké louky a lesy byly plné druhů rostlin, které připadaly Evropanům exotické a dobře se za mořem prodávaly. Henryho unavovalo odesílat z filadelfského přístavu lodě s prázdnou, a teď mohl vydělávat na obou kontinentech. Jáva mu stále vynášela hotové jmění ze zpracování chininovníku spolu s holandskými partnery, ale slušné peníze se daly vydělat i doma v Americe. V roce 1796 vysílal sběrače do pensylvánských hor, kde sbírali ženšenový kořen, který pak vyvážel do Číny. Na dlouhou dobu byl jediným Američanem, kterému se podařilo cokoli prodat Číňanům.

Koncem roku 1798 také plnil Henry svoje americké skleníky dovezenými tropickými rostlinami, které pak prodával americkým aristokratům. Ekonomika Spojených států zažívala náhlý a prudký vzrůst. George Washington i Thomas Jefferson měli okázalé venkovské usedlosti, takže i každý Američan chtěl mít okázalou venkovskou usedlost. Mladý národ najednou zkoušel hranice své rozmařilosti. Někteří obyvatelé bohatli, jiní upadali do bídy. Henryho trajektorie pouze stoupala. Základ každé Henryho kalkulace tvořil předpoklad „zvítězím“ a on neomylně vítězil, v importu, exportu, výrobě a v oportunismu jakéhokoli druhu. Zdálo se, že peníze Henryho přímo milují. Běhaly za ním jako malý nadšený pejsek. Na úsvitu devatenáctého století byl zdaleka nejbohatším mužem ve Filadelfii a jedním ze tří nejbohatších lidí na západní polokouli.

Takže když se toho roku narodila Henryho dcera Alma, jen tři týdny po smrti George Washingtona, bylo to, jako by se narodila úplně nové bytosti, kterou svět nikdy předtím neviděl – mocnému a nově zrozenému americkému sultánovi.

Dicranaceae / dvouhrotcovité

Část druhá

Bobulka z White Acre

Kapitola pátá

Byla dcerou svého otce. Říkalo se to o ní už od začátku. Především vypadala přesně jako Henry – Alma Whittakerová měla zrzavé vlasy, růžovou pleť, malá ústa, široké čelo a velký nos. Šlo o okolnost pro Almu spíš nešťastnou, i když bude trvat ještě pár let, než si to uvědomí. Henryho obličej se přece jen víc hodil k dospělému muži než k malé holčičce. Henry si na stav věcí ale nestěžoval, naopak se kochal pohledem na svůj obraz, kdykoli k tomu měl příležitost (v zrcadle, na portrétu, v dětské tváři), takže ho Almin vzhled vždy uspokojoval.

„Není pochyb o tom, kdo ji zplodil!“ chvástal se vždycky.

Alma po něm zdědila i chytrost. A sílu. Pravý malý pivovarský valach – neúnavná a nenáročná. Zdravá a tvrdohlavá. Od chvíle, kdy se naučila mluvit, vyhledávala spory. Kdyby z ní její matka, pevná jako skála, vytrvale nemýtila její smělost, velmi snadno by z Almy byla dívka nepokrytě drzá. I tak byla velmi energická. Chtěla rozumět světu a stalo se jejím zvykem pronásledovat informace i do jejich nejtajnějších skrýší, jako by vždy šlo o osud všech národů. Nutně musela vědět, proč není poník hříbě. Nutně musela vědět, proč se rodí jiskry, když za horké letní noci přejede rukou po prostěradle. Nutně musela vědět, zda jsou houby rostliny nebo zvířata, a když už se jí dostalo odpovědi, musela také vědět, proč je to právě tak a zda je to jisté.

Alma se díkybohu narodila správným rodičům. Dokud své nekonečné dotazy pokládala s dostatečnou úctou, dostala na ně i odpověď. Henry i Beatrix nesnášeli hloupost, a tak ve své dceři zvídavého ducha podporovali. Dokonce i otázce ohledně hub se dostalo seriózní odpovědi (v tomto případě od Beatrix, která citovala uznávaného švédského botanického taxonomistu Carla Linného, jak rozpoznat minerály od rostlin a rostliny od živočichů: „Kameny rostou. Rostliny rostou a žijí. Zvířata rostou, žijí a cítí.“). Beatrix si nemyslela, že čtyřleté dítě je moc malé na diskuse o Linnéovi. Samozřejmě začala s Alminým vzděláváním téměř hned, jakmile se děvčátko udrželo ve vzpřímené poloze. Když se batolata jiných lidí můžou učit šišlat modlitby a katechismus, když sotva mluví, pak se její dítě může naučit cokoli, domnívala se Beatrix.

Následkem toho uměla Alma počítat, ještě než jí byly čtyři – anglicky, holandsky, francouzsky a latinsky. Na studium latiny byl kladen obzvláštní důraz, protože Beatrix zastávala názor, že nikdo, kdo neumí latinsky, nemůže být schopen složit kloudnou větu v angličtině nebo francouzštině. Proběhly i první pokusy s řečtinou, i když ne s takovou naléhavostí. (Dokonce ani Beatrix neměla dojem, že by se dítě mělo učit řecky dřív, než mu bude pět.) Beatrix vyučovala svou inteligentní dceru sama a dělala to s velkým uspokojením. Je neomluvitelné, když rodič neučí sám své dítě myslet. Navíc se domnívala, že intelektuální schopnosti lidstva v druhém tisíciletí po Kristu značně upadají, takže ji těšilo, že vede vlastní filadelfské helénské lyceum výhradně pro užitek své dcery.

Hanneke de Grootová, hlavní hospodyně, měla možná pocit, že Almin mladý dívčí mozek taková studia přetěžují, ale Beatrix o tom nechtěla ani slyšet, protože takto se učila i ona sama, stejně jako každé dítě ve van Devenderově rodině – ať už chlapec nebo dívka – a to od nepaměti. „Nebuď hloupá, Hanneke,“ hubovala Beatrix. „Ještě se nestalo, že by chytrá, dobře živená a silná mladá dívka umřela na příliš mnoho učení.“

Beatrix obdivovala spíš věci užitečné než teoretické a spíše poučné než zábavné. Dívala se s podezřením na všechno, co by člověk mohl nazvat „nevinnou zábavou“, a vysloveně nesnášela cokoli hloupého nebo vulgárního. Hloupé a vulgární věci byly například: hospody, nalíčené ženy, volební dny (vždycky se daly očekávat nepokoje), zmrzlina, navštěvování cukráren, anglikáni (které považovala za přestrojené katolíky a jejichž náboženství bylo podle ní na štíru jak s morálkou, tak se zdravým rozumem), čaj (správné Holanďanky pijí pouze kávu), lidé, kteří v zimě jezdili na saních bez rolniček (neslyšíte je, když se řítí za vámi!), levná výpomoc v domácnosti (samé problémy), lidé, kteří platili svým sluhům rumem namísto penězi (a tím přispívali k všeobecnému opilství), lidé, kteří si k vám přijdou pro radu, ale pak ji odmítnou, oslavy příchodu nového roku (nový rok přijde tak jako tak, bez ohledu na jakékoli zvonění), šlechta (ušlechtilost by se měla zakládat na skutcích, ne na dědičnosti) a děti, které rodiče příliš chválí (slušné chování se má očekávat, nikoli odměňovat).

Beatrix se řídila mottem Labor ipse voluptas – práce je sama rozkoší. Věřila, že důstojnost tkví v povznesenosti a lhostejnosti vůči pocitům. Ano, věřila, že to je sama definice důstojnosti. Nejvíc ze všeho pak Beatrix Whittakerová důvěřovala úctyhodnosti a morálce, ale kdyby ji někdo přinutil, aby si vybrala jen jednu z nich, dala by přednost úctyhodnosti.

A toto vše se snažila naučit svou dceru.

Co se týče Henryho Whittakera, ten samozřejmě s výukou klasiků nemohl pomoci, ale Beatrixiny výchovné snahy oceňoval. Jako chytrý, ale nevzdělaný botanik měl vždycky pocit, že latina a řečtina jsou dvě obří železné závory, jež mu uzavírají cestu k poznání, a nechtěl, aby byla i jeho dcera uvězněna v nevědomosti. Chtěl, aby před ní nezůstalo uzavřeno nic.

A co Almu učil Henry? Neučil ji nic, tedy nic přímo. Neměl dost trpělivosti na formální vzdělávání a společnost dětí ho nebavila. Alma se přesto od svého otce naučila mnoho věcí. Hlavně a především se ho naučila rozčilovat. Jakmile se jí to podařilo, vykázal ji otec z místnosti, takže se už od prvních kojeneckých záblesků vědomí naučila Henryho nezlobit a neprovokovat. Nebylo to pro ni snadné, protože to znamenalo potlačit všechny svoje přirozené instinkty (tedy zlobit a provokovat). Nicméně pochopila, že otci ani trochu nevadí vážná, zajímavá a pohotová otázka – v případě, že ho nepřerušovala, když mluvil nebo (a to bylo záludnější) když přemýšlel. Někdy ho její otázky dokonce pobavily, i když Alma nechápala proč. Třeba když se zeptala, proč kanci trvá tak dlouho vylézt na bachyni, když býk je s krávami vždycky tak rychle hotový. To Henryho rozesmálo. Almě se ale nelíbilo, když se jí někdo vysmíval, a tak se naučila takové otázky už nikdy znovu nepokládat.

Zjistila, že otec nemá trpělivost se zaměstnanci, s hosty, se svou ženou, sám se sebou ani se svými koňmi, ale rostlinám se věnoval s plným soustředěním. Vždy k nim byl štědrý a shovívavý. Alma se proto občas toužila stát květinou. Nikdy ale o své touze nemluvila, protože by vypadala jako hlupák, a od Henryho věděla, že to je nemyslitelná věc. „Svět je hlupák, který se chce nechat podvést,“ říkával často a vypěstoval v dceři dojem, že mezi idioty a chytrými lidmi zeje propast a člověk se musí držet na straně rozumu. Například dát najevo touhu po něčem, co člověk nemůže mít, rozhodně není moc chytré.

Alma se od otce dozvěděla, že jsou na světě vzdálená místa, kam někteří lidé odplují a už se nevrátí, a že Henry na nich byl a odevšad se vrátil. (Ráda si představovala, že se vrátil kvůli ní, aby se mohl stát jejím tatínkem, i když on sám nic takového nikdy ani nenaznačil.) Pochopila, že Henry ve světě obstál, protože byl statečný, a že si přeje, aby byla také taková. Dokonce i v těch nejhrůznějších situacích – když hřmělo, honila ji husa, řeka Schuylkill se rozvodnila nebo když na dráteníkově voze cestovala opice s řetězem kolem krku. Henry nedovolil, aby se Alma něčeho bála. Zakazovali jí bát se smrti ještě dřív, než pořádně pochopila, co smrt vlastně je.

„Lidé umírají každý den,“ vysvětloval. „Ale šance, že to budeš zrovna ty, je jedna k osmi tisícům.“

Poznala, že jsou týdny – převážně ty deštivé – kdy otce tělo mučí víc, než by měl jakýkoli křesťan být nucen snášet. Špatně srovnaná zlomená noha mu působila nesnesitelnou bolest a navíc trpěl opakovanými záchvaty horečky, kterou si přivezl z těch dalekých a nebezpečných míst po celém světě. Stávalo se, že Henry proležel v posteli i čtrnáct dní. V takových chvílích ho nikdo nesměl rušit. Dokonce i poštu museli nosit po špičkách. Kvůli těmto zdravotním obtížím už Henry nemohl cestovat, a proto si přivolal svět k sobě. To proto bylo vždy ve White Acre mnoho hostů a množství obchodů se uzavíralo v salonu nebo u jídelního stolu. Proto si Henry najal muže jménem Dick Yancey, hrůzostrašného, tichého, holohlavého Yorkshiřana s mrazivým pohledem, jenž cestoval Henryho jménem a drezuroval svět ve prospěch Whittakerovy společnosti. Alma s Dickem Yanceym nikdy nemluvila.

Naučila se, že otec nikdy nesvětí neděli, i když si platil tu nejlepší soukromou lavici ve švédském luteránském kostele, kde svá nedělní dopoledne trávily jen Alma s matkou. Beatrix Švédové nijak zvlášť nezajímali, ale jelikož nebyl nikde poblíž svatostánek holandské reformované církve, byli lepší než nic. Alespoň chápali a sdíleli základní názory kalvinistického učení: za svůj život jsi zodpovědný ty sám, s největší pravděpodobností spěješ do záhuby a tvoje budoucnost je ponurá. To bylo pro Beatrix známé a uklidňující. Lepší než ostatní náboženství se svými falešnými nadějemi.

Alma by nejraději do kostela nechodila a zůstávala doma jako otec, který se staral o rostliny. Kostel byl nudný a nepohodlný a páchl tabákem. V létě zavítali do kostela i psi a krůty, hledající úkryt před spalujícím vedrem. V zimě byl v kamenné budově nesnesitelný chlad. Kdykoli pronikl dovnitř skrz vysoká okna s hrbolatými tabulkami paprsek světla, Alma se k němu otáčela jako tropická rostlina v otcově skleníku a přála si, aby po něm mohla vylézt ven.

Její otec nesnášel kostely a náboženství, ale často se k Bohu obracel, když potřeboval proklít své nepřátele. Seznam toho, co Henry neměl v lásce, byl dlouhý a Alma ho dobře znala. Tak třeba opovrhoval velkými muži, kteří chovali malé psy. Také se mu nelíbilo, když si lidé kupovali rychlé koně, na kterých pak neuměli jezdit. Dále seznam zahrnoval: rekreační plachetnice, zeměměřiče, levné boty, Francouze, jejich jazyk i jídlo, nervózní úředníky, porcelánové talíře, které se člověku rozbily přímo v ruce, poezii (ale ne písně!), ohnuté hřbety zbabělců, zlodějské psy, lži, zvuk houslí, armádu (jakoukoli), tulipány („namyšlené cibule!“), sojky, pití kávy („zatracený, špinavý holandský zvyk!“) a – i když Alma nevěděla, co ta slova znamenají – otroctví a abolicionisty.

Henry býval vznětlivý. Dokázal Almu urazit a ponížit tak rychle, jako si jiní zapínají vestu („Nikdo nemá rád sobecké a hloupé podsvinče!“), ale našly se i chvíle, kdy se zdálo, že ji má prokazatelně rád a je na ni dokonce pyšný. Jednou přišel do White Acre muž, který chtěl Henrymu prodat poníka, aby se na něm Alma mohla naučit jezdit. Poník se jmenoval Soames, srst měl bílou jako cukrová poleva a Alma se do něj okamžitě zamilovala. Proběhlo vyjednávání o ceně a ta byla ustanovena na tři dolary. Alma, které bylo jen šest let, se zeptala: „Promiňte prosím, ale zahrnuje ta cena i uzdu a sedlo, které má právě na sobě?“

Cizího muže ta otázka zarazila, ale Henry se rozřehtal na celé kolo. „Dostala vás, člověče!“ hulákal a po celý zbytek dne poplácával Almu po hlavě, kdykoli se k němu přiblížila, a smál se: „Jaká je moje dcera skvělá vyjednávačka!“

Alma si všimla, že po večerech pije její otec z lahví, které někdy obsahovaly nebezpečí (křik, vykázání), ale jindy zase zázraky, jako povolení sednout si otci na klín, kde jí někdy vyprávěl neuvěřitelné příběhy a občas jí řekl i tou nejvzácnější přezdívkou – Bobulko. Za takových večerů jí Henry říkával: „Bobulko, vždycky musíš mít u sebe dost zlata na to, aby sis mohla v případě únosu vykoupit svůj vlastní život. Zašij si je do sukně, pokud budeš muset, ale nikdy nechoď bez peněz!“ Vyprávěl, že beduíni v poušti si někdy pro případ nouze zašívají pod kůži drahokamy. Sám prý si nechal zašít pod volnou kůži na břiše smaragd z Jižní Ameriky, a že nezkušenému oku to připadá jako jizva po střelné ráně a že jí to místo nikdy, ale nikdy neukáže, ale ten smaragd tam opravdu je.

„Vždycky musíš mít ještě jeden úplatek, Bobulko,“ povídal.

Na otcově klíně se Alma dozvěděla, že se Henry plavil po mořích s velkým mužem jménem kapitán Cook. To byly ty úplně nejlepší příběhy. Jednou se na hladinu oceánu vynořila obří velryba s otevřenou tlamou a kapitán Cook vjel se svou lodí rovnou dovnitř, rozhlédl se po velrybím břiše a zase vyplul ven – pozpátku! Jednou slyšel Henry na moři nářek a uviděl na hladině mořskou pannu, kterou pokousal žralok. Henry ji vytáhl za pomoci lana a pak mu zemřela v náručí, ale ne dřív, než mu požehnala a předpověděla bohatou budoucnost. A tak přišel ke svému velkému domu, díky požehnání od mořské panny!

„Jakým jazykem mluvila?“ chtěla Alma vědět a zároveň si představovala, že to musela určitě být řečtina.

„Anglicky!“ opáčil Henry. „Probůh, Bobulko, proč bych zachraňoval nějakou zatracenou cizí mořskou pannu?“

Alma ke své matce chovala úctu a občas se jí i bála, ale svého otce obdivovala. Milovala ho jako nic na světě. Dokonce ho měla raději než poníka Soamese. Její otec byl velikán a Alma se dívala na svět prostorem mezi jeho obříma nohama. Ve srovnání s Henrym byl Bůh z Bible nudný a vzdálený. A jako Bůh z Bible zkoušel někdy i Henry její lásku, hlavně když si otevřel láhev. „Bobulko,“ vybízel ji, „měla bys zaběhnout do přístavu, jak nejrychleji můžeš na těch svých vratkých nožičkách, a podívat se, jestli tatínkovi nepřijely nějaké lodě z Číny.“

Přístav byl na druhém břehu řeky a vzdálený jedenáct kilometrů. Mohlo být devět hodin v neděli večer, venku mohla zuřit studená březnová bouřka, a Alma přesto vyskočila z otcova klína a běžela. Služka ji musela chytit u dveří a odnést ji zpátky do salonu, jinak by v  šesti letech bez kabátu a bez centu v kapse či jediného kousíčku zlata v sukni běžela až do přístavu.

Jaké dětství Alma prožila!

Nejenže měla schopné a chytré rodiče, ale také disponovala celým panstvím White Acre, které mohla prozkoumávat dle libosti. Arkádie plná tak zajímavých věcí! Dům sám byl jako zázrak, který otvíral stále nové a nové možnosti. Žmolkovatá vycpaná žirafa ve východním křídle s legračně vystrašeným výrazem. V předním atriu tři obří žebra mastodonta, která vykopal místní farmář na nedalekém poli a vyměnil je s Henrym za pušku. Taneční sál, zářivý a prázdný, kde jednou koncem podzimu našla Alma uvězněného kolibříka. Proletěl jí kolem ucha v té nejpodivuhodnější trajektorii (jako střela vykládaná drahokamy, vypálená z malinkého kanonu). V otcově studovně exotický špaček, který tam připlul se svou klecí až z daleké Číny a dokázal mluvit s ohnivým nadšením (aspoň to Henry tvrdil), ale pouze ve svém rodném jazyce. Vzácné hadí kůže vycpané slámou a pilinami. Police napěchované korály z jižních moří, jávskými bůžky, starodávnými egyptskými šperky z lazuritu a zaprášenými tureckými almanachy.

A tolik míst, kde člověk mohl jíst! Jídelna, salon, kuchyň, malý salonek, zimní zahrada nebo verandy se zastíněnými altánky. Obědy s čajem, perníkem, lískovými ořechy a broskvemi. (A jakými broskvemi! Na jedné straně růžové, na druhé zlaté.) V zimě si mohl člověk dát polévku v dětském pokoji v patře a dívat se na řeku, jež se třpytila pod jasnou oblohou jako vyleštěné zrcadlo.

Ale venku se dalo najít ještě mnohem víc dobrodružství a potěšení plných záhad. Vznešené skleníky plné cikád, palem a kapradin zabalených pečlivě do dubové kůry, aby se udržely v teple. Hlučné a děsivé vodní čerpadlo, které skleníky zavlažovalo. Záhadné rychlící skleníky, kde bylo vždycky vedro přímo k zalknutí, kde se citlivé dovážené rostlinky vzpamatovávaly z namáhavé cesty a kde si předcházeli orchideje, jen aby vykvetly. Citrusy v oranžerii, které každé léto vyváželi ven jako pacienty s tuberkulózou, aby si užily přírodní slunce. Malý řecký chrám ukrytý na konci dubové aleje, kde si člověk mohl představovat, že je na Olympu.

Mlékárna a hned vedle máselnice, přitažlivá svým ovzduším plným alchymie, pověr a čarodějnictví. Německé mlékařky malovaly křídou na dveře máselnice ochranná znamení a před tím, než vstoupily, mumlaly podivná zaříkadla. Sýr neuzraje, vyprávěly Almě, pokud ho ďábel uhrane. Když se na to Alma zeptala matky, dostalo se jí označení důvěřivý prosťáček a pak dlouhé přednášky o tom, jak sýr opravdu zraje. Jak se ukázalo, jde o naprosto racionální chemickou přeměnu čerstvého mléka za pomoci syřidla, jež se pak ukládá ke zrání ve voskovém obalu a při stálé teplotě. Konec přednášky. Beatrix pak smyla znamení ze dveří máselnice a mlékařkám vyčinila, že jsou pověrčivé hlupačky. Alma si však všimla, že druhý den byly křídové malby zpět. Ať už tak či onak, sýr i nadále zrál, jak měl.

A pak nekonečné hektary lesů, úmyslně ponechaných v původním stavu, plné králíků, lišek a vysoké zvěře, která jedla člověku z ruky. Alma se směla – a rodiče ji sami vybízeli – hustými lesy libovolně procházet, aby poznala svět přírody. Sbírala brouky, pavouky a můry. Jednou viděla, jak velkého pruhovaného hada sežral zaživa ještě větší černý had, hrozivá a působivá podívaná, která trvala několik hodin. Sledovala sklípkany, jak hloubí dlouhé chodby v prachu, a drozdy, jak sbírají mech a bláto na břehu řeky a staví z nich hnízda. Adoptovala hezkou housenku (hezkou podle housenčích měřítek) a zabalila ji do listu, aby si ji vzala domů jako mazlíčka. Později ji však sama zabila, když ji nechtěně rozsedla. Byla to krutá rána, ale nedalo se nic dělat. Matka jí řekla: „Přestaň plakat a zapomeň na to.“ Zvířata umírají, vysvětlila jí. Některá z nich, jako krávy nebo ovce, se dokonce nerodí za jiným účelem než zemřít. Člověk nemůže každou smrt oplakávat. V osmi letech dokázala Alma s pomocí Beatrix uříznout jehněti hlavu.

Vždycky se do lesa vydávala v praktických šatech, ověšena svou vlastní sběratelskou výstrojí – skleněnými lahvičkami, malými bedýnkami, vatou a psacími potřebami. Chodila ven za každého počasí, protože za každého počasí se dalo najít dobrodružství. Pozdní dubnová sněhová vánice přinesla zvláštní směs rolniček a zpěvu ptáků a to samo stálo za to, opustit dům. Pochopila, že když bude v blátě chodit opatrně, aby si neušpinila boty a sukni, rozhodně se jí nepodaří provést důkladný průzkum. Nikdy nedostala za zablácené oblečení vynadáno, pokud zároveň přinesla dobré exempláře do svého herbáře.

Na těchto výpravách jí vždy dělal společnost poník Soames. Někdy ji nesl na hřbetě po lese, jindy šel za ní jako velký, dobře vychovaný pes. V létě míval v uších krásné hedvábné střapce, aby mohl odhánět mouchy. V zimě mu dávali pod sedlo kožešinu. Byl to pro botanického sběratele ten nejlepší druh na světě a Alma si s ním celé dny povídala. Udělal by pro ni naprosto cokoli, kromě běhání. A sežrat exempláře se mu podařilo jen zřídka kdy.

V létě svého devátého roku se Alma úplně sama naučila poznávat čas podle toho, kdy se květiny otevírají a zavírají. Všimla si, že v pět hodin ráno se rozevírají okvětní lístky kozí brady, v šest pak rozkvetly sedmikrásky a pryskyřníky. Když hodiny odbily sedm, vykvetly pampelišky, v osm přišla řada na bedrník a v devět na ptačinec. V deset hodin ocúny. V jedenáct se proces obrátil. V poledne se zavřely ptačince, ve tři se uzavřely okvětní plátky pampelišek. Pokud by nebyla Alma zpět i s umytýma rukama do pěti hodin, kdy se zavíraly pryskyřníky a rozkvétaly večerní prvosenky, ocitla by se ve velkých potížích.

Ze všeho nejvíc chtěla Alma vědět, co a jak svět řídí. Co byl ten hlavní mechanismus všech věcí? Pitvala rostliny a pozorovala jejich vnitřní strukturu. Totéž dělala i s hmyzem a jakoukoli mršinou, kterou kdy našla. Jednoho rána koncem září ji naprosto uchvátil nečekaně rozkvetlý krokus, květina, o které byla doposud přesvědčena, že kvete jenom na jaře. Takový objev! Nikdo jí nebyl schopen dát uspokojivou odpověď na to, co si jen propánajána ty květiny myslí, že dělají? Vykvést si jen tak v chladném podzimním počasí, bezbranné a bez listů, právě když všechno ostatní pomalu umírá? „Jsou to podzimní krokusy,“ vysvětlila jí Beatrix. Ano, zjevně a očividně byly – ale proč? Proč kvést na podzim? Byly to hloupé květiny? Ztratily pojem o čase? Jaký důležitý úkol tenhle krokus má, že jeho květy klidně přetrpí i první mrazivé noci? Nikdo jí to nedokázal objasnit. „Tenhle druh se prostě tak chová,“ dodávala Beatrix, ale pro Almu to byla naprosto netypicky nedostatečná odpověď. Když dál naléhala, Beatrix ji odbyla: „Na všechno neexistuje odpověď.“

To byla pro Almu tak šokující zpráva, že ji na několik hodin úplně ochromila. Mohla jen zkoprněle sedět a užasle přemýšlet o tom, co se právě dozvěděla. Když se vzpamatovala, nakreslila si ten záhadný krokus do svého sešitu, připsala datum a své otázky a poznámky. V tomto směru byla velmi pilná. O věcech musí být záznam, i o těch, jež člověk nechápe. Beatrix jí vždy přikazovala zaznamenávat si své nálezy pomocí co nejpřesnějších kreseb, a pokud to jde, třídit je podle správné taxonomie.

Alma měla kreslení ráda, ale výsledné obrázky ji často zklamaly. Neuměla zachytit tváře a zvířata (dokonce i její motýli vypadali krvežíznivě), přesto nakonec zjistila, že její kresby rostlin nevypadají tak hrozně. Prvních úspěchů dosáhla s okolíky – shluky plochých květů na dlouhých holých stoncích. Okolíky zachytila přesně, ale přála si, aby byly víc než přesné – aby byly krásné. Svěřila se s tím matce, která ji poučila: „Krása není zapotřebí. Krása rozptyluje přesnost.“

Na svých toulkách lesem potkala někdy Alma další děti. To ji vždy vyděsilo. Věděla, kdo ti vetřelci jsou, ale nikdy s nimi nemluvila. Byly to děti zaměstnanců panství. White Acre žilo jako velké monstrum. Polovinu jeho těla potřebovali k životu zaměstnanci – zahradníci německého a skotského původu, které rodiče najímali raději než líné Američany, a holandské komorné a služky, na kterých Beatrix trvala a na něž spoléhala. Služebnictvo bydlelo v podkroví a ostatní dělníci žili se svými rodinami v chatách a domcích po celém panství. Byly to docela pěkné domky, ne proto, že by Henry dbal o pohodlí svých lidí, ale protože nesnesl pohled na špínu a nepořádek.

Kdykoli Alma děti v lese potkala, přemohl ji strach a hrůza. Našla si proto metodu, jak tato setkání přežít – předstírala, že vůbec neexistují. Projela kolem a nad nimi na svém statném poníku (který se jako vždy pohyboval pomalu a nezúčastněně rychlostí studené melasy). Zatajila dech, když mezi nimi projížděla, nekoukala se nalevo ani napravo, dokud je nenechala daleko za sebou. Když se na ně nedívala, nemusela věřit v jejich existenci.

Děti Almu nikdy neoslovily. Pravděpodobně je varovali, aby ji nechaly na pokoji. Všichni se báli Henryho Whittakera, takže dcery bylo zapotřebí se bát také. Někdy je však Alma z dálky tajně pozorovala. Jejich hry byly prosté a nepochopitelné. Oblékaly se jinak než Alma. Žádné z nich nemělo botanické pomůcky kolem krku a žádné z nich nejezdilo na poníkovi s barevnými třásněmi v uších. Strkaly se a křičely na sebe hrubé výrazy. Alma se jich bála víc než čehokoli na světě. Často se jí o nich zdály noční můry.

Ale když měl člověk noční můru, mohl udělat následující: jít za Hanneke de Grootovou. Měla pokoj v suterénu a uměla potěšit a uklidnit. Hlavní hospodyně měla na starosti celý vesmír White Acre a její zodpovědnost jí propůjčovala konejšivou vážnost. Hanneke obývala svůj vlastní byt vedle podzemní kuchyně, kde oheň nikdy nevyhasínal. Žila obklopena sklepním vzduchem, provoněným solenou šunkou, jež visela z každého trámu. Almě se zdálo, že žije v kleci. Na oknech i dveřích svého soukromého obydlí měla mříže, protože ona jediná kontrolovala přístup k rodinnému stříbru a porcelánu a vyplácela mzdu všem zaměstnancům.

„Nebydlím v kleci,“ opravovala Almu. „Bydlím v bankovním sejfu.“

Když se Alma vzbudila z noční můry, překonala strach z hrůzostrašné cesty do nejvzdálenějšího kouta suterénu, kde se pověsila na mříže na dveřích a plakala, aby ji Hanneke vpustila dovnitř. Tyto výpravy byly vždy sázka do loterie. Někdy Hanneke vstala, ospalá a s výčitkami na rtech, otevřela své opevněné dveře a pustila Almu k sobě do postele. Někdy ale ne. Někdy jí vyčinila, že je ubrečené mimino, a ptala se, proč nenechá unavenou starou ženskou spát, a poslala ji po drásavě temných schodech zpátky do jejího pokoje.

Ale jeden vzácný okamžik, kdy jí Hanneke dovolila vstoupit, stál za deset neúspěšných pokusů, protože jí Hanneke vyprávěla příběhy a věděla tolik věcí! Znala Alminu matku celou věčnost, už od nejútlejšího dětství. Vyprávěla o Amsterdamu, což Beatrix nikdy nedělala. Hanneke s Almou mluvila holandsky a pro Almu se už navždy stala holandština jazykem klidu, bankovních sejfů, solené šunky a bezpečí.

Almu by nikdy ani nenapadlo běžet v noci pro útěchu za matkou, jejíž ložnice byla hned vedle její. Beatrix měla nadání pro mnoho věcí, ale umění utěšovat k nim nepatřilo. Jak často říkávala, každé dítě, které je dost staré na to, aby umělo chodit, mluvit a myslet, musí být schopno utěšit se samo, bez jakékoli pomoci.

A pak tu byli hosté – nekončící průvod návštěvníků přijíždějících do White Acre téměř každý den – v kočárech, na koních, v lodích nebo pěšky. Almin otec se děsil nudy, takže si ke svému stolu svolával návštěvníky, aby ho bavili, přinášeli mu novinky ze světa nebo nápady na nové podniky. Kdykoli Henry někoho pozval, dotyčný vždy přišel, a přišel rád.

„Čím víc peněz člověk má,“ vysvětloval Henry Almě, „tím lépe se k němu lidé chovají. To je pozoruhodný fakt.“

V té době měl Henry už pěkně velkou hromadu peněz. V květnu roku 1803 uzavřel smlouvu s mužem jménem Israel Whelen, což byl vládní úředník poskytující zdravotnické dodávky expedici Lewise a Clarka, putující napříč západní Amerikou. Henry pro expedici nashromáždil velké množství rtuti, laudana, rebarbory, opia, kořene kolombo, chloridu rtuťného, ipeky, olova, zinku, síranů – z nichž některé byly opravdu užitečné, ale všechny mimořádně výdělečné. V roce 1804 se podařilo německým lékárníkům poprvé izolovat morfin z máku a Henry se stal prvním investorem do výroby této užitečné látky. Příští rok dostal zakázku na dodávky léčivých přípravků pro celou americkou armádu. To mu poskytlo i jistou politickou moc a důvěrné informace, takže ano, lidé na jeho večeře chodili.

V žádném případě se nejednalo o společenské dýchánky. Malý exkluzivní kroužek filadelfské aristokracie Whittakerovy nikdy nepřijal do svých řad. Od svého příjezdu byli pozváni pouze jednou na večeři k Anne a Williamovi Binghamovým, kteří bydleli na rohu Třetí a Smrkové ulice, ale neproběhlo to moc dobře. U dezertu se paní Binghamová – která se chovala, jako by byla u soudu svatého Jiří – zeptala Henryho: „Odkud pochází jméno Whittaker? Zdá se mi tak neobvyklé.“

„Střední Anglie,“ odpověděl Henry. „Pochází ze jména Warwickshire.“

„Warwickshire je vaše rodinné sídlo?“

„Tam a také jinde. My Whittakerové se obvykle usadíme kdekoli, kde najdeme nějakou židli.“

„Ale vlastní váš otec stále dům ve Warwickshiru, pane?“

„Můj otec, madam, pokud je stále naživu, vlastní dvě prasata a nočník pod svou postelí. Silně pochybuji, že mu patří ta postel.“

Binghamovi už Whittakerovy na večeři nikdy nepozvali. Těm to ale nijak zvlášť nevadilo. Beatrix stejně neschvalovala oblečení a hovory elegantních dam a Henrymu zase nevyhovovala nudná atmosféra luxusních salonů. Namísto toho si na kopci za řekou vybudoval svou vlastní společnost. Večeře na White Acre nebyly plné drbů, ale žily intelektuálními a obchodními podněty. Pokud se někde po světě potuloval odvážný mladý muž proslulý svými zajímavými skutky, Henry ho chtěl mít u svého stolu. Pokud projížděl Filadelfií vážený filozof nebo uznávaný vědec či slibný vynálezce, byl také pozván. Někdy se večeří účastnily i ženy, pokud šlo o manželky respektovaných myslitelů, překladatelky důležitých knih nebo zajímavé herečky na turné po Spojených státech.

Henryho tabule byla pro některé příliš. Jídlo samo bylo vždy opulentní – ústřice, hovězí steak, bažant – ale večeře u Whittakerů nebyla ani zdaleka uvolňující a zábavná. Hosté se mohli připravit na to, že budou vyslýcháni, vyzýváni a provokováni. Známí odpůrci dostávali místa vedle sebe. Drahocenné myšlenky se omílaly v rozhovoru, který měl spíš soutěživý než zdvořilý charakter. Někteří slavní lidé odcházeli z White Acre s pocitem, že protrpěli to nejpozoruhodnější rozhořčení ve svém životě. Jiní hosté – možná chytřejší, s hrubší kůží nebo dychtivější mecenáše – opouštěli White Acre s výhodnými smlouvami, užitečným partnerstvím nebo jen s přesně tím správným doporučujícím dopisem pro důležitého muže v Brazílii. Jídelna u Whittakerů byla zákeřným hřištěm, ale vítězství na něm mohlo těm úspěšným zajistit kariéru na celý život.

Alma mohla u tohoto zápasnického stolu zasednout od svých čtyř let. Často sedávala vedle otce. Mohla pokládat otázky, pokud nebyly úplně imbecilní. Někteří hosté jí byli dokonce okouzleni. Odborník na chemickou symetrii jednou prohlásil: „Mluvit s tebou je jako mluvit s malou chytrou knihou!“ – kompliment, který Alma nikdy nezapomněla. Ale ukázalo se, že většina vědců není zvyklá na to, že jim otázky pokládá čtyřletá holčička. Henry poukazoval na to, že pokud nejsou schopni své teorie obhájit před čtyřletým dítětem, pak si zaslouží být odhaleni jako podvodníci.

Henry věřil, a Beatrix s ním úplně souhlasila, že žádné téma není příliš závažné, komplikované či pobuřující, aby se nemohlo probírat před jejich dcerou. Pokud Alma nerozuměla, o čem se hovoří, uvažovala Beatrix, dá jí to jenom další podnět k tomu, aby rozvíjela svůj intelekt a příště nebyla pozadu. Pokud Alma nevěděla, čím by do hovoru přispěla, naučila ji Beatrix usmát se na kohokoli, kdo mluvil jako poslední, a zdvořile prohodit: „Prosím, pokračujte.“ Pokud by se Alma u stolu nudila, to nemohlo nikoho zajímat. Večeře u Whittakerů se rozhodně nepořádaly proto, aby pobavily malé dítě (Beatrix přiznala, že jen pramálo věcí v životě se dělá pro zábavu malého dítěte), a čím dříve se Alma naučí sedět dlouhé hodiny na tvrdé židli a pozorně poslouchat myšlenky, které jsou daleko za hranicemi jejího chápání, tím lépe pro ni.

A tak trávila Alma dlouhé hodiny svého dětství posloucháním nejpodivnějších konverzací s muži studujícími rozklad lidských ostatků, s muži, kteří měli plán na import skvělých belgických hřebců do Ameriky, s muži kreslícími obrazy hrůzných lidských deformit, s muži věřícími, že léky, které polykáme, můžeme namazat na kůži a vstřebat skrz pokožku, s muži, kteří zkoumali organickou podstatu sirnatých pramenů, a s jedním mužem, jenž byl odborník na plicní funkce vodních ptáků (prohlašoval, že jde o téma plné vzrušení a zajímavých poznatků, jeho huhlavý přednes u stolu však o tomto tvrzení nikoho nepřesvědčil).

Některé z večerů byly pro Almu zábavné. Měla nejraději, když přišli herci a cestovatelé a vyprávěli strhující příběhy. Jindy u stolu probíhaly vypjaté diskuse. Jiné večery se zase vlekly celou věčnost v mučivé nudě. Občas u stolu usnula s otevřenýma očima. Ve vzpřímené poloze ji držela jen nevýslovná hrůza z matčiny kritiky a korzet jejích slavnostních šatů. Ale jednu noc si bude Alma pamatovat navždy – noc, která se později jevila jako vyvrcholení jejího dětství. Noc, kdy byl ve White Acre na návštěvě italský astronom.

Koncem léta roku 1808 si Henry Whittaker pořídil nový teleskop. Obdivoval noční oblohu skrz precizní německé čočky, ale začínal si připadat jako hvězdářský analfabet. Znal hvězdy jako námořník, což není zanedbatelné, ale nedržel krok s posledními objevy. Astronomie teď dělala úžasné pokroky a Henry nabýval dojmu, že noční obloha se stává další knihovnou, kterou je stěží schopen číst. Takže když přijel do Filadelfie slavný italský astronom Luca Pontesilli, aby přednášel v Americké filozofické společnosti, Henry ho přilákal do White Acre a uspořádal na jeho počest ples. Slyšel, že je Pontesilli nadšený tanečník, a předpokládal, že plesu nedokáže odolat.

Mělo se jednat o nejvýstavnější událost, kterou kdy Whittakerovi pořádali. Nejlepší filadelfští dodavatelé jídla a černoši v zářivě bílých uniformách dorazili brzy odpoledne, začali vršit elegantní lahůdky a míchat barevné punče. Nejkrásnější tropické květiny, které ještě nikdy neopustily pohodlí teplých skleníků, se aranžovaly do obrazců po celém domě. V sále se zničehonic zjevil orchestr cizích hudebníků. Zmateně pobíhali, ladili nástroje a stěžovali si na vedro. Almu vydrhli a navlékli do bílé krinolíny, kštici neposlušných zrzavých vlasů spoutali saténovou mašlí téměř tak velkou jako její hlava. Pak v záplavách hedvábí a pudru dorazili hosté.

Bylo opravdu horko. Trvalo už celý měsíc, ale teď nadešel prozatím nejteplejší den. Whittakerovi nepříjemné vedro předvídali a posunuli zahájení plesu až na devět hodin, tedy dlouho po západu slunce, ale dusno a žár uplynulého dne stále přetrvávaly. Sál se brzy proměnil v další skleník, zapařený a vlhký, což vyhovovalo víc tropickým rostlinám než přítomným dámám. Hudebníci trpěli a potili se. Hosté se trousili ven a hledali úlevu na verandách, opírali se o mramorové sochy v marné snaze předat trochu svého tepla chladnému kameni.

Díky touze uhasit žízeň vypili hosté daleko víc punče, než možná měli v úmyslu. Následkem toho přirozeně odhodili zábrany a všech se zmocnila lehkovážná euforie. Orchestr opustil formální prostředí sálu a začalo živé veselí venku na louce. Byly přineseny lampy a louče, jež vrhaly na hosty vířivé a divoké stíny. Okouzlující italský astronom se pokoušel naučit přítomné filadelfské pány kroky nějakého rozverného neapolského tance a dal se do kola s každou dámou. Všem připadal komický, smělý, vzrušující. K všeobecnému veselí se pokusil tančit i s černošským číšníkem.

Pontesilli měl ten večer vést přednášku s komplikovanými výpočty a ilustracemi a vysvětlit eliptické dráhy pohybu planet. Někdy v průběhu večera byl však tento bod programu zavrhnut. Copak se dalo očekávat, že přítomní hosté v tak dobrém rozmaru budou schopni sedět v klidu a vyslechnout závažné vědecké pojednání?

Alma se nikdy nedozvěděla, čí nápad to byl, zda Pontesilliho nebo jejího otce, ale krátce po půlnoci bylo rozhodnuto, že slavný italský kosmologický mistr vytvoří model vesmíru na rozlehlém trávníku před domem za pomoci samotných hostů, kteří budou představovat vesmírná tělesa. Nepůjde o model v přesném měřítku, omlouval se opile Ital, ale poskytne dámám alespoň mlhavou představu o životě planet a o jejich vzájemných vztazích.

S úžasnou aurou autority i veselí umístil Pontesilli Henryho doprostřed trávníku jako Slunce. Pak shromáždil skupinu pánů, aby představovali planety rozbíhající se od hostitele po svých drahách. K nevázané radosti všech přítomných se Pontesilli snažil vybrat pány tak, aby svou vizáží odpovídali vzhledu planet, jež měli představovat. Takže miniaturní Merkur byl ztělesněn drobným, ale váženým obchodníkem z Germantownu. Jelikož Venuše a Země jsou větší než Merkur, ale obě zhruba stejně velké, vybral Pontesilli dva bratry z Delaware, kteří byli téměř stejně vysocí, širocí a i ve tváři si byli podobní. Mars musel být větší než obchodník s obilím z Germantownu, ale zase menší než bratři z Delaware; tuto roli dokonale zastal štíhlý a elegantní prominentní bankéř. Jako Jupiter byl ustanoven námořní kapitán ve výslužbě, muž opravdu nevídané tloušťky. Už jen jeho umístění do sluneční soustavy uvedlo celou společnost v bujarý smích. Roli Saturnu zaujal o něco hubenější, stále však velmi zakulacený žurnalista.

Tak to pokračovalo dál, dokud nebyly na trávníku uspořádány všechny planety ve správné vzdálenosti od Slunce a od sebe navzájem. Pak je Pontesilli uvedl na oběžné dráhy kolem Henryho a zoufale se snažil všechny podnapilé džentlmeny na jejich nebeských drahách udržet. Dámy se ale brzo začaly dožadovat účasti na té taškařici, a tak je astronom uspořádal jako měsíce kolem jednotlivých pánů, kde obíhaly po svých vlastních krátkých orbitech. (Almina matka ztvárnila roli zemského Měsíce s chladnou měsíční dokonalostí.) Na okrajích louky pak maestro vytvořil souhvězdí sestavená ze skupinek těch největších krásek.

Orchestr opět spustil a vesmírná tělesa v pohybu tak připomínala nejzvláštnější a nejkrásnější waltz, jaký kdy dobří lidé ve Filadelfii viděli. Henry, Král Slunce, zářil s vlasy barvy ohně uprostřed toho všeho, zatímco malí i velcí muži kolem něj kroužili a dámy obíhaly kolem mužů. Skupinky svobodných dam se třpytily na okraji vesmíru, vzdálené jako neznámé galaxie. Pontesilli vyšplhal na vysokou zahradní zeď a nebezpečně se tam pohupoval, jak řídil a pobízel celý výjev. Volal do noci: „Držte se svých drah, pánové! Neopouštějte své trajektorie, dámy!“

Alma se toho chtěla účastnit. Nikdy dřív neviděla nic tak vzrušujícího. Také nebyla nikdy tak dlouho vzhůru – s výjimkou nočních můr – ale v té veselosti na ni všichni jaksi zapomněli. Byla ve společnosti jediné dítě, tak jako po celý svůj dosavadní život. Přeběhla k zahradní zdi a volala nahoru na povážlivě nestabilního Itala: „Zapojte mě taky, prosím!“ Maestro na ni shlédl ze své pozorovatelny a snažil se na ni zaostřit pohled – co je to za dítě? Možná by ji odmítl, ale pak ze středu sluneční soustavy zařval Henry: „Dejte jí nějaké místo!“

Pontesilli pokrčil rameny. „Jsi kometa!“ zavolal dolů na Almu, zatímco neustále předstíral, že jednou mávající rukou řídí celý vesmír.

„A co dělá kometa, prosím?“

„Létá všemi směry!“ nařídil Ital.

Alma neváhala a poslechla. Vmísila se mezi planety, proplétala se mezi nimi a křížila dráhy všech ostatních, cupitala a točila se, až se jí z vlasů uvolnila mašle. Kdykoli se přiblížila k otci, křičel na ni: „Ne tak blízko, Bobulko, ať tě nespálím na škvarek!“ a odstrkoval ji od svého ohnivého a výbušného nového já, aby se vydala jiným směrem.

K Almině úžasu jí někdo v jednu chvíli dal do ruky prskající louč. Neviděla, kdo to byl, ale nikdy dřív jí oheň nikdo nesvěřil. Louč plivala jiskry a kousky hořící smůly kroužící ve vzduchu za ní, jak se řítila vesmírem – jediné těleso, které se nemuselo držet přesné eliptické dráhy.

Nikdo ji nezastavil.

Byla kometa.

Měla pocit, že létá.

Kapitola šestá

Almino mládí – nebo lépe řečeno jeho nejjednodušší a nevinná část – skončilo náhle v listopadu roku 1809 v brzkých ranních hodinách jinak úplně obyčejného úterka.

Almu probudily z hlubokého spánku rozčilené hlasy a zvuk kočárových kol razících si cestu štěrkem. Na místech v domě, kde by v takovou hodinu měl panovat klid (chodba před její ložnicí, například, nebo pokoje služebnictva), se ze všech stran ozývalo šustění kroků. Vstala z vyhřátých peřin, rozsvítila svíčku, našla kožené boty a natáhla se pro pléd. Instinkt jí říkal, že do White Acre přišly nějaké potíže a že možná potřebují její pomoc. Později si uvědomila absurditu té myšlenky (jak jen mohla upřímně věřit, že by snad s něčím mohla pomoci?), ale v té době byla ve své mysli skoro desetiletá mladá dáma a stále ještě docela věřila ve svou vlastní důležitost.

Když Alma dorazila na kraj hlavního schodiště, uviděla pod sebou ve velké vstupní hale shluk mužů s lucernami. Otec měl přes pyžamo přehozený zimník, stál uprostřed celého shromáždění a ve tváři se mu zračilo napětí a podráždění. Byla tam i Hanneke de Grootová, s vlasy vyčesanými pod čepcem. V hale stála i Almina matka. Musí to tedy být vážné, protože Alma ji ještě nikdy neviděla v tuhle hodinu vzhůru.

Ale bylo tam ještě něco, a Alminy oči k tomu instinktivně zamířily. Byla to dívka, o něco menší než Alma, s platinovým copem. Stála mezi Hanneke a Beatrix. Obě ženy držely dívku za rameno. Almě se dívka zdála povědomá. Možná dcera jednoho z dělníků? Alma si nebyla jistá. Ať už byla odkudkoli, měla tu nejkrásnější tvář – i když se v ní ve světle luceren zračil šok a strach.

Almu ani tolik neznepokojoval dívčin strach jako majetnická jistota ženských rukou na hubených ramenou neznámé dívky. Jakmile se nějaký muž k dívce přiblížil, jako by na ni chtěl dosáhnout, ženy se ještě víc semkly a držely ji o to pevněji. Muž couvl a udělal dobře, pomyslela si Alma, protože právě zahlédla matčin výraz: prudkou neústupnost. Hanneke se tvářila naprosto stejně. Právě ten společný výraz ve tvářích dvou nejdůležitějších žen v jejím životě Almu proklál nepopsatelným strachem. Dělo se tu něco znepokojivého.

V tu chvíli se Beatrix i Hanneke jako na povel otočily a pohlédly na vrchol schodiště, kde stála Alma a beze slova zírala dolů, v jedné ruce svíčku a v druhé boty. Otočily se, jako by na ně Alma zavolala jménem a jim se takové vyrušení nelíbilo.

„Jdi spát,“ vyštěkly současně, Beatrix anglicky a Hanneke holandsky.

Alma by ráda protestovala, ale proti spojené síle obou dvou byla bezmocná. Jejich napjaté, ztuhlé tváře ji vyděsily. Nikdy nic takového neviděla. Nikdo ji tu nechtěl ani nepotřeboval, to bylo jasné.

Alma ještě jednou úzkostlivě pohlédla na krásnou dívku uprostřed haly zaplněné cizími lidmi a pak utekla do svého pokoje. Celou dlouhou hodinu seděla na kraji postele a napínala uši, co jen mohla. Doufala, že k ní někdo přijde s vysvětlením nebo útěchou. Hlasy utichaly, pak zaslechla vzdalující se dusot kopyt, ale pořád nikdo nepřicházel. Nakonec zabalená do plédu usnula na přikrývkách a ve spánku objímala své vysoké boty. Když se ráno probudila, zjistila, že všichni cizí lidé z White Acre zmizeli.

Ale dívka ne.

Jmenovala se Prudence.

Nebo spíš Polly.

Abychom byli přesní, jmenovala se Polly, z níž se stala Prudence.

Její příběh byl neradostný. Ve White Acre se ho snažili ututlat, ale takové příběhy se prostě utajit nedají a Alma se ho dozvěděla během několika dní. Dívka byla dcerou vrchního zelináře ve White Acre, tichého Němce, jenž provedl revoluci ve vzhledu melounových skleníků, a to velmi výnosnou. Jeho manželka byla místní filadelfská žena špatného původu, ale vyhlášené krásy a nechvalně známé pověsti. Její manžel ji zbožňoval, ale nikdy ji neměl zcela pod kontrolou. I to bylo veřejné tajemství. Manželka mu po celé roky neúnavně nasazovala parohy a ani se své avantýry nepokoušela nijak skrývat. Zahradník to tiše toleroval. Buď nevěděl, nebo předstíral, že neví. Až to zčistajasna snášet přestal.

Té úterní listopadové noci roku 1809 probudil svou ženu z poklidného spánku na manželském loži, za vlasy ji vytáhl z domu a prořízl jí hrdlo od ucha k uchu. Hned potom se oběsil na blízkém jilmu. Rozruch vzbudil ostatní zaměstnance White Acre, kteří se sbíhali ze všech stran, aby zjistili, co se stalo. V hrůze vší té náhlé smrti našli opuštěnou malou holčičku jménem Polly.

Polly byla stejně stará jako Alma, ale něžnější a nečekaně krásná. Vypadala jako dokonalá figurka vyřezaná z jemného francouzského mýdla, jíž někdo vsadil pár zářících modrozelených očí. Byl to však růžový polštářek jejích rtů, který způsobil, že nebyla prostě jen hezká. Dělal z ní malou vzrušující prostopášnici, Batšebu v miniaturním provedení.

Když oné tragické noci Polly přivedli do domu, obklopenou strážníky a urostlými zahradníky, kteří si ji jeden jako druhý prohlíželi vilnými pohledy, Beatrix a Hanneke okamžitě pochopily, že na dívku nečeká nic než nebezpečí. Někteří navrhovali, že by měla jít do sirotčince, ale jiní už prohlašovali, že za toho nebohého sirotka přijmou odpovědnost sami. Polovina z nich někdy souložila s její matkou, což Hanneke a Beatrix dobře věděly a ani jedné se vůbec nelíbilo, čeho by se od nich malá dcera kurtizány dočkala.

Proto jako jeden muž vyrvaly holčičku z davu a držely ji stranou. Nešlo o uvážené rozhodnutí. Ani se nejednalo o dobročinné gesto zahalené do hřejivého hávu mateřské laskavosti. Ne, šlo pouze o intuitivní skutek, vyvěrající z hluboké a nevyslovitelné ženské znalosti toho, jak svět funguje. Tak malou a krásnou dívku prostě nelze nechat uprostřed noci s deseti rozvášněnými muži.

Jakmile však Polly uchránily a muži se vytratili, vyvstala otázka, co s ní? Pak teprve rozhodovaly uváženě. Lépe řečeno rozhodovala Beatrix, protože jen ona měla k takovému rozhodnutí právo. Výsledek byl vcelku šokující. Rozhodla se nechat si ji u sebe už navždy a okamžitě ji adoptovala jako Whittakerovou.

Alma se později dozvěděla, že otec proti tomuto rozhodnutí protestoval (Henrymu se nelíbilo, že ho vzbudili uprostřed noci, natož pak to, že měl zničehonic druhou dceru), ale Beatrix utnula jeho stížnosti jediným ledovým pohledem a Henry měl dost rozumu, aby nepokračoval. Rodina byla stejně příliš malá a Beatrix nebyla schopná ji dál rozšířit. Copak se nenarodily po Almě ještě další dvě děti? Copak bylo jediné z nich schopno se po porodu nadechnout? A nebyla teď ta mrtvá nemluvňátka pohřbena na luteránském hřbitově, kde nikomu k ničemu nebyla? Beatrix vždycky toužila po dalších dětech a jedno takové se teď řízením prozřetelnosti objevilo. S Pollyiným příchodem se potomstvo Whittakerových přes noc zdvojnásobilo. Všechno to dávalo jasný smysl. Beatrix se rozhodla rychle a bez váhání. Henry dál neprotestoval a ustoupil. Ani neměl na vybranou.

Dívka byla navíc velmi hezká a zdálo se, že není ani úplně hloupá. Jakmile se situace trochu uklidnila, dokázala Polly předvést své dobré mravy, ba téměř aristokratický klid, což bylo obzvlášť pozoruhodné u dítěte, jež na vlastní oči vidělo smrt obou svých rodičů.

Podle Beatrix měla Polly velký potenciál, stejně jako neměla jinou šanci na slušný život. Věřila, že ve spořádaném domově a se správnou mravní výchovou může děvče jít úplně jinou životní cestou, než byla bohapustá zábava a zhýralost, za něž její matka zaplatila tu nejvyšší cenu. První úkol byl pořádně ji umýt. Ubohá chudinka měla na botách i na rukou krev. Hned potom jí museli změnit jméno. Polly bylo jméno vhodné pro domácího papouška nebo pro lacinou holku. Od této chvíle se jí bude říkat Prudence – rozvážnost; jméno, jež, jak Beatrix doufala, se stane směrovkou jejího počestnějšího života.

Tím bylo během hodiny vše vyřešeno. A tak se stalo, že se Alma ráno dozvěděla ohromující zprávu, že má od nynějška sestru, jež se jmenuje Prudence.

Příchod Prudence změnil ve White Acre úplně všechno. Později, když se z Almy stala vědkyně, chápala lépe, jak dokáže jediný nový prvek v kontrolovaném prostředí dané prostředí různě a nepředvídatelně změnit, ale jako dítě vnímala jen nepřátelskou invazi a předtuchu něčeho zlého. Alma nepřijala vetřelce s otevřenou náručí. Proč by také měla? Kdo z nás kdy přijímal vetřelce s otevřenou náručí?

Nejdřív Alma vůbec nechápala, proč tam dívka vlastně je. To, co se později dozvěděla o její historii (a co vymámila z mlékařek a v němčině, samozřejmě!) mnohé osvětlilo. Ale první den po jejím příjezdu Almě nikdo nic nevysvětlil. Dokonce i Hanneke de Grootová, která vždy věděla o záhadách víc než všichni ostatní dohromady, jí pouze sdělila: „Je to záměr Boží, dítě, a tak to má být.“ Když se snažila dostat z hospodyně další informace, Hanneke ostře zašeptala: „Buď tak laskavá a už se mě na nic neptej!“

Formálně si byly dívky představeny u snídaně. O událostech minulé noci se nikdo nezmínil. Alma nemohla od Prudence odtrhnout oči a Prudence nemohla odtrhnout oči od svého talíře. Beatrix k oběma mluvila, jako by se vůbec nic nedělo. Vysvětlila, že odpoledne přijde nějaká paní Spannerová a ušije Prudence šaty z něčeho vhodnějšího, než co má právě na sobě. Objednali i dalšího poníka a Prudence se bude muset naučit jezdit, čím dřív, tím lépe. Od této chvíle bude ve White Acre i učitel. Beatrix se rozhodla, že by ji příliš vysilovalo učit obě dívky najednou, a jelikož Prudence se zatím žádného vzdělání nedostalo, může se mladý učitel hodit. Dětský pokoj se změní na školní třídu. Od Almy se samozřejmě očekává, že pomůže sestře naučit se psát a počítat. Alma byla přirozeně ve vzdělání daleko napřed, ale pokud bude Prudence opravdu tvrdě pracovat a pokud jí sestra pomůže, měla by být schopná vše dohnat. Dětský intelekt, říkala Beatrix, je neobyčejně pružný a Prudence je pořád dost mladá na to, aby se vše doučila. Pokud se lidská mysl důsledně trénuje, je schopná vykonat vše, co od ní žádáme. Je to jen otázka tvrdé práce.

Zatímco Beatrix mluvila, Alma zírala. Jak může být něco tak krásné a znepokojivé jako tvář Prudence? Kdyby opravdu krása rozptylovala přesnost, jak její matka vždycky tvrdila, co to znamená pro Prudence? Pravděpodobně byla tou nejméně přesnou a nejvíc rozptylující osobou v celém známém světě! Almin neklid narůstal každým okamžikem. Začala si uvědomovat strašnou věc, o které nikdy předtím neměla důvod uvažovat: ona sama hezká není. Přišla na to jen díky tomu strašlivému srovnání. Prudence byla něžná a křehká, Alma mohutná. Prudence měla vlasy utkány z hedvábí barvy bílého zlata, Alminy vlasy měly strukturu a barvu rzi. Navíc rostly všemi směry, jen ne dolů, což nebylo příliš lichotivé. Prudencin nosík byl svěží květ, Almě rostl z tváře lilek. A tak mohla pokračovat od hlavy k patě – velmi skličující výčet.

Když snídaně skončila, Beatrix prohlásila: „A teď se, dívky, obejměte jako sestry.“ Alma Prudence poslušně, ale chladně objala. Když stály vedle sebe, rozdíl mezi nimi byl ještě patrnější. Almě připadalo, že víc než cokoli jiného připomínaly dokonalé drozdí vajíčko a obyčejnou velkou borovou šišku, které najednou a nevysvětlitelně sdílely stejné hnízdo.

Z takového poznání se Almě chtělo brečet, nebo někoho zbít. Cítila, jak se jí na tváři usazuje uražený výraz. Matka si toho musela všimnout, protože řekla: „Omluv nás na chvíli, Prudence, musím si promluvit s tvou sestrou.“ Vzala Almu za paži, štípla ji tak silně, až to pálilo, a odvedla ji do haly. Almě se oči plnily slzami, ale snažila se je zadržet, a znovu a znovu.

Beatrix shlédla na své jediné vlastní dítě a promluvila hlasem tvrdým jako žula: „Už nikdy nechci u své dcery vidět takový výraz, jaký jsem právě spatřila. Rozumíš mi?“

Alma dokázala říct jen jediné váhavé slovo („Ale…“), než ji matka přerušila.

„V Božích očích není vítán žádný projev žárlivosti nebo zášti,“ pokračovala Beatrix, „a stejně tak nebude nikdy vítán v očích této rodiny. Pokud máš pocity, které nejsou příjemné nebo ušlechtilé, nechej je mrtvé padnout k zemi. Ovládej se, Almo Whittakerová. Je to jasné?“

Tentokrát si to jediné „ale“ Alma pouze pomyslela, nicméně asi moc nahlas, protože Beatrix je nějakým záhadným způsobem zaslechla. To už přesahovalo všechny meze.

„Je mi velmi líto, Almo Whittakerová, že jsi tak sobecká a bezohledná k ostatním,“ pronesla s tváří ztuhlou opravdovým hněvem. Svá poslední slova vyštěkla a ta na Almu dopadla jako dva kusy ledu:

„Pracuj na sobě.“

Ale i Prudence na sobě musela pracovat, a to hodně!

Zaprvé byla za Almou daleko pozadu ve vzdělání. Ale abychom byli spravedliví, které devítileté dítě nebylo? Alma si v tom věku dokázala přečíst Caesarovy Zápisky a Cornelia Nepa v originále. Dokázala už obhájit Theofrasta před Pliniem Starším. (První byl opravdový přírodovědec, zatímco ten druhý jen obyčejný opisovač.) Její řečtina, již milovala a uznávala jako bláznivou formu matematiky, se každým dnem zlepšovala.

Prudence však uměla sotva číst a počítat. Měla něžný a zpěvný hlas, ale její řeč – palčivý znak jejího nešťastného původu – potřebovala hodně vylepšit. Na počátku jejího pobytu ve White Acre ji Beatrix za různé výrazy často kritizovala, jako by je vypichovala ostrým hrotem pletací jehly a vymetala tak vše, co znělo nevzdělaně nebo přízemně. I Almu povzbuzovali, aby Prudence opravovala. Beatrix ji poučovala, že nesmí říkat „sem tam“, když „tam a zpět“ zní mnohem kultivovaněji. Slovo „zálusk“ znělo hulvátsky naprosto ve všech kontextech, stejně jako „famílie“. Když člověk ve White Acre napsal dopis, nešel „do pošty“ ale „poštou“. Člověk nic „nechytil“, ale „onemocněl“. Nešel do kostela „za chvilku“, ale „za okamžik“. Nebyl „skoro“ tam, ale „téměř“ tam. Nikam „nechvátal“, ale „pospíchal“. A v rodině člověk „nemluvil“, ale „hovořil“.

Dítě slabší povahy by snad raději úplně přestalo mluvit. Naopak bojovnější dítě by se asi dožadovalo odpovědi, proč Henry Whittaker může mluvit jako nejsprostější lodník – proč může přede všemi u večeře nazvat hosta „podělaným oslem“, aniž by ho Beatrix jedinkrát opravila, zatímco zbytek rodiny musí hovořit jako nějaký advokát. Ale Prudence nebyla ani slabá, ani bojovná. Na povrchu byla tvrdá a hladká jako diamant a Alma věřila, že pod tou slupkou skrývá něco zlého nebo dokonce ďábelského. Připadalo jí, že je prohnaná tajnůstkářka. Prudence uměla vyklouznout z místnosti, aniž by se přitom ke komukoli otočila zády, a dveře zavírala naprosto neslyšně. Byla také až příliš pozorná k ostatním lidem, nikdy nezapomněla na jejich narozeniny a výročí, vždycky v pravý čas popřála služkám hodně štěstí nebo příjemnou neděli a podobné věci. Tento horlivý duch dobra se zdál Almě až příliš nápadný, stejně jako její stoicismus.

Alma ale věděla jistě, že ze srovnání s tak perfektně uhlazenou osobou, jako je Prudence, nevychází vůbec dobře. Henry jí dokonce říkal „náš malý skvost“, což dokonale zastínilo Alminu starou a teď zdánlivě tak prostou a všední přezdívku Bobulka.

Ale existovala i útěcha. Přinejmenším ve třídě, kde si Alma udržela své vedoucí postavení. Tam se jí Prudence nemohla nikdy vyrovnat. Nezpůsobil to nedostatek píle, protože dívka byla rozhodně dříč. Chudinka se mořila s knihami jako baskický kameník. Každá učebnice pro ni znamenala kus žuly, který musela s funěním vytlačit do kopce na přímém slunci. Skoro to jednoho bolelo, když ji sledoval, ale Prudence se nevzdávala a ani jedinkrát se nerozplakala. Následkem toho dělala velké pokroky, přímo pozoruhodné, pokud uvážíme její historii. Bojovala s matematikou, ale dokázala dostat do hlavy základy latiny a po čase byla schopná mluvit obstojně francouzsky s velmi hezkým přízvukem. Co se týče psaní, Prudence trénovala tak dlouho, dokud nebyl její rukopis rukopisem hraběnky.

Ale veškerá disciplína světa nemůže ve vzdělání překlenout opravdovou propast. A Alma měla v tomto směru velký dar, který sahal daleko za to, čeho byla Prudence kdy schopná dosáhnout. Alma měla vynikající paměť na slova a vrozený talent na počítání. Milovala dril, testy, poučky, definice. Co si jednou přečetla, stalo se jejím majetkem navždy. Dokázala argumenty rozložit tak, jako zkušený voják rozkládá svou zbraň – v polospánku a potmě, a přesto bez problémů. Počty ji přiváděly do extáze. Gramatika jí byla starým přítelem, možná i proto, že od malička mluvila tolika jazyky najednou. Zbožňovala i svůj mikroskop, který pro ni byl magickým prodloužením jejího pravého oka a umožňoval jí nahlédnout pod ruku samotnému Stvořiteli.

Všechny výše zmíněné důvody by napovídaly, že učitel, kterého Beatrix nakonec pro dívky najala, bude upřednostňovat Almu před Prudence, ale nebylo tomu tak. Ve skutečnosti se snažil, aby neprojevoval žádné z nich víc sympatií – obě zjevně považoval za stejně nudnou povinnost. Byl to velmi nudný mladík, původem Brit s žalostným, voskovým vzhledem a neustále ustaraným výrazem. Hodně často vzdychal. Jmenoval se Arthur Dixon a právě absolvoval edinburskou univerzitu. Beatrix si ho vybrala po důkladném průzkumu, jenž zahrnoval tucet dalších kandidátů. Všichni ostatní byli zamítnuti mimo jiné proto, že byli příliš hloupí, příliš upovídaní, příliš zbožní, málo zbožní, příliš radikální, příliš pohlední, moc tlustí nebo koktali.

V prvním roce Arthurova působení na White Acre s nimi ve třídě často sedávala Beatrix. V koutě si dělala ruční práce a sledovala Arthura, jestli nedělá faktické chyby nebo se k dívkám nechová nějakým nepatřičným způsobem. Nakonec byla spokojená. Mladý Dixon byl dokonale nudný akademický mág, v němž nebyla ani špetka bláhovosti nebo veselí. Mohla se na něj bezvýhradně spolehnout, a mohl tedy bez dalšího vyučovat čtyři dny v týdnu její dcery. Rozvrh se pravidelně střídal a skládal se z přírodopisu, latiny, francouzštiny, řečtiny, chemie, astronomie, mineralogie, botaniky a historie. Alma dostávala i zvláštní úkoly z optiky, algebry a sférické geometrie, jichž byla Prudence ušetřena díky velmi vzácnému projevu slitování ze strany Beatrix.

V pátek se tento rozvrh nekonal, neboť přijížděl učitel kreslení, taneční mistr nebo učitel hudby, aby uzavřeli seznam vyučovacích předmětů obou dívek. Ráno pracovaly dívky po boku své matky v její řecké zahradě – triumfu aplikované matematiky, o který se Beatrix pokoušela, s chodníčky a tvarovanými keři přesně podle striktního euklidovského principu symetrie (samé koule, jehlany a složené trojúhelníky, udržované, neměnné a přesné). Několik hodin týdně musela děvčata věnovat i ručním pracím. Večer sedávaly u velkého jídelního stolu a inteligentně konverzovaly s hosty z celého světa. Pokud někdy hosté chyběli, trávily Alma a Prudence takový večer v salonu a dlouho do noci pomáhaly otci a matce s oficiální korespondencí panství. Neděle patřily návštěvám kostela. Čas spánku s sebou přinášel dlouhá pásma večerních modliteb.

Kromě toho si mohly se svým časem dělat, co chtěly.

Opravdu to ale nebyl tak náročný rozvrh – ne pro Almu. Byla to energická a okouzlující mladá dáma, která nepotřebovala odpočívat. Líbila se jí práce duševní i ta v zahradě a měla ráda i rozhovory u večeře. Vždycky ji bavilo trávit s otcem dlouho do noci čas u korespondence (protože to byla už často jediná příležitost, jak se spolu důvěrně pobavit). Nějakým způsobem si našla i pár hodin pro sebe, kdy vytvářela nápadité botanické projekty. Hrála si s řízky z vrb a přemýšlela, jak to, že někdy spustí kořeny z pupenů a jindy z listů. Pitvala a učila se, uchovávala a kategorizovala, všechny rostliny měla pěkně po ruce. Vytvořila krásný hortus siccuss – úžasný herbář sušených rostlin.

Alma botaniku milovala každým dnem víc a víc. Ani se jí tak nezamlouvala krása květin, jako jejich magická spořádanost. Alma byla dívka posedlá rostoucím nadšením pro systémy, řady, třídění a rejstříky, a botanika jí poskytovala hojnost příležitostí se těmito radostmi obklopovat. Oceňovala, že jakmile jste zařadili rostlinu do správného taxonomického umístění, zůstala tam. V symetrii rostlin se odrážela i závažná matematická pravidla a Alma v nich nacházela klid a vyrovnanost a chovala je v úctě. Tak například každý druh má přesně daný poměr mezi okvětními a korunními lístky a tento poměr se nikdy nemění. Člověk by si podle nich mohl řídit hodinky. Bylo to stálé, uklidňující a neselhávající pravidlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podpis všech věcí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.