Robert Louis Stevenson

Skotský romanopisec, básník, spisovatel cestopisů, vedoucí představitel novoromantismu v anglické literatuře.

Narodil se v roce 1850 v hlavním městě Skotska Edinburghu jako Robert Lewis Balfour Stevenson. Přibližně ve věku osmnácti let si změnil druhé jméno z „Lewis“ na „Louis“. Jeho otec Thomas Stevenson, dědeček Robert Stevenson i pradědeček byli významní stavitelé a provozovatelé majáků. Po nich zřejmě zdědil náklonnost k dobrodružství, volání moře a cestování. Jeho dědeček z matčiny strany Lewis Balfour byl profesorem etiky a pastorem. Právě v jeho domě strávil významnou část dětství.

V sedmnácti letech nastoupil na Edinburghskou univerzitu, ale brzy zjistil, že nemá ani technické myšlení, ani fyzické schopnosti, aby uspěl jako inženýr. Během cesty, na kterou ho jeho otec vzal v naději, že v něm vzbudí zájem o konstrukci majáků zjistil, že má plnou hlavu spíše podivuhodných romancí opěvujících pobřeží a ostrovy, které navštívili. Jeho přísný otec nakonec přijal jeho rozhodnutí věnovat se literatuře, ale doporučil mu nejdřív studovat práva, aby měl zajištěnou existenci a „něco v záloze“. Stevenson poslechl a v pětadvaceti letech složil advokátské zkoušky.

Podivný případ Dr.Jekylla a pana Hyda

V Londýně se objevil podivný člověk, ze kterého čiší hrůza a v každém vzbuzuje neklidné pocity a nechuť. Zvláště rozrušený je pak advokát Utterson, kterého znepokojila závěť jeho dobrého přítele Henryho Jekylla. V případě jeho smrti či zmizení má veškerý majetek dostat právě Edward Hyde.

Autor vypráví hororový příběh dvou protikladných tvářích lidského charakteru ztělesněných dobrým doktorem Jekyllem a zlým panem Hydem. Pohledný Dr. Jekyll, vynikající vědec uznávaný celou vědeckou komunitou, vyvine prostředek, který způsobí převrat v lidské přirozenosti a oddělí zločinecké sklony. Vyzkouší ho sám na sobě a díky této látce prodělá děsivou proměnu. Úplně se vymyká konvencím a zákonům společnosti a jeho morálka se změní - v nelítostného a zkaženého zloducha pana Hydea.

Příběh se stal mnohokrát námětem pro další, především filmová zpracování.

Robert Louis Stevenson

Podivný případ Dr.Jekylla a pana Hyda

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-88-8

Obsah

Robert Louis Stevenson

Příhoda s dveřmi

Pátrání po panu Hydovi

Dr. Jekyll zůstal úplně klidný

Vražda spáchaná na Carewovi

Příhoda s dopisem

Pozoruhodná příhoda doktora Lanyona

Příhoda u okna

Poslední noc

Vyprávění doktora Lanyona

Jekyllova podrobná výpověď o vlastním případu

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Příhoda s dveřmi

Advokát pan Utterson byl muž s tváří zakaboněnou, jíž se nikdy nemihl paprsek úsměvu — chladný, málomluvný, v rozmluvě rozpačitý, citově netečný — hubený, vyčouhlý, ušmouraný, zasmušilý, a přece docela milý. Na přátelských schůzkách, a když mu víno bylo po chuti, zasvitla mu v očích vysloveně lidská sympatie — cosi, co se u něho nikdy neuplatnilo v hovoru, co se však projevovalo nejen takhle mlčky a náznakově v jeho blahovolném obličeji po večeři, ale ještě výrazněji v jeho životní praxi. Byl na sebe přísný, o samotě pil džin, aby zahnal chuť na staré ročníky vína, a měl rád divadlo, ale už dvacet let se v žádném neukázal. Vůči druhým byl však shovívavě snášenlivý — někdy se až závistivě divil, jaká prudká vznětlivost je ponouká k nepravostem, a v krajních přepadech měl spíše sklon pomáhat než odsuzovat. „Mám sklon ke Kainově kacířství,“ takto podivně se o sobě vyslovoval. „Ať si můj bližní pro mne za mne jde k čertu svou vlastní cestou.“ Při takové povaze se mu nejednou poštěstilo, že v životě lidí, kteří se octli na šikmé ploše, byl jejich posledním slušným známým a mohl nakonec na ně zapůsobit dobrým vlivem. A takovým lidem, pokud se k němu uchýlili jako k advokátovi, nikdy neprojevil ani stín změny ve svém chování.

Pro pana Uttersona to bezpochyby nebylo nic nesnadného, protože ani v nejlepším případě nedával své sympatie okázale najevo, ba i jeho přátelské vztahy se patrně zakládaly na podobné všeobsáhlé dobrodušnosti. Svědčí to u člověka o skromnosti, jestliže okruh svých přátel přijímá tak, jak se mu naskytnou řízením náhody — a tak je také přijímal náš advokát. Jeho přátelé byli buď pokrevní příbuzní, nebo lidé, s kterými se znal nejdéle — jeho náklonnost k nim rostla časem jako popínavý břečťan, nezávisle na tom, zda ji opětovali. Takové bylo bezpochyby i pouto, jež ho spájelo s jeho vzdáleným příbuzným panem Richardem Enfieldem, velmi známým londýnským světákem. Mnohým vrtalo hlavou, co ti dva na sobě mají nebo co asi mohou mít společného. Ti, kdo je potkávali na nedělních procházkách, tvrdili, že spolu ani nepromluví, že se asi nesmírně nudí a s očividnou úlevou uvítají setkání s kýmkoli známým. Přesto však o ty procházky oba náramně stáli, pokládali je za zlatý hřeb celého týdne a nejen zanedbávali příležitosti k zábavám, ale dokonce odolávali svodům, jež souvisely s jejich povoláním, jen aby se nerušeně mohli navzájem hodně užít.

Na jedné takové toulce se náhodou octli v odlehlejší uličce rušné londýnské čtvrti. Byla to ulička takzvaně tichá, ale ve všední den tam vzkvétaly čilé a výnosné živnosti. Všem obyvatelům se tam zřejmě vedlo dobře, všichni řevnivě doufali, že se jim povede ještě lip, a nadbytečný zisk vynakládali na parádu, takže výkladní skříně po obou stranách vypadaly lákavě jako špalír usměvavých prodavaček. I v neděli, kdy ulička zastírala své vábnější půvaby a bývala poměrně liduprázdná, přece v tom zchátralém sousedství vynikala jako oheň v lese, a čerstvě natřenými roletami, vyleštěným mosazným kováním, všeobecnou čistotou a veselou tvářností okamžitě zalahodila očím chodců.

Po levé straně směrem k východu, za druhým domem od nároží, byla řada stavení prolomena vraty do dvora a hned za nimi stál boční zdí k uličce jaksi zlověstně vyhlížející barák, jednopatrový, bez oken do uličky — v přízemí jen dveře a v patře omšelá slepá zeď. Celým zevnějškem svědčil o tom, že je už dávno tak sešlý a zanedbaný. Dveře bez klepátka i zvonku byly oprýskané a zašpiněné. V dveřním výklenku se povalovali pobudové a sirkami škrtali o výplně, na schůdkách kramařily děti, školák si vyzkoušel kapesní nožík na vyřezávaných ozdobách a snad už celý lidský věk nikdo neodháněl takovéto náhodné návštěvníky, ani se nesnažil napravit spoušť, kterou napáchali.

Pan Enfield s advokátem šli po druhé straně uličky, ale když se octli naproti těm vratům, pan Enfield na ně ukázal holí.

„Všiml sis někdy tamtěch dveří?“ zeptal se, a když jeho druh přisvědčil, pan Enfield dodal: „Připomínají mi velice podivnou příhodu.“

„Tak?“ prohodil pan Utterson nepatrně vzrušeným hlasem. „A jakou příhodu?“

„No, bylo to takhle,“ začal pan Enfield: „Jednou v zimě jsem se vracel domů až bůhví odkud, asi ve tři hodiny ráno — tma jako v pytli, ale má cesta vedla městskou čtvrtí, kde nebylo doslova vidět nic než svítilny. Ulice za ulicí, a všude lidé spali — ulice za ulicí, a všude plno světel jako k nějakému procesí, ale všude liduprázdno jako v kostele — až mě to přivedlo do takového duševního stavu, kdy člověk nastavuje uši a div nezatouží, aby se mu zjevil strážník. A najednou jsem uviděl dvě postavy — malého mužíčka, který si rázně a spěšně vykračoval směrem k východu, a asi osmileté až desetileté děvčátko, které utíkalo postranní ulicí, co mu nohy stačily. No, a na rohu se samozřejmě srazili, a teď přijde ta hrůza — muž klidně na děvčátko šlápl a nechal je tam ležet na zemi. Děvčátko se dalo do křiku. Když se to poslouchá, vypadá to jako nic, ale byla to pekelná podívaná. Jako by to ani nebyl člověk — spíš nějaký prokletý Džagannáth*. Hned jsem na něho křikl, rozběhl jsem se za ním, popadl jsem ho za límec a přivlekl jsem ho zpátky — kolem ječícího děvčátka se zatím shluklo dost lidí. Ten člověk zůstal úplně klidný a nebránil se, ale vrhl na mne pohled tak ošklivý, až mi po těle vyrazil pot, jako bych byl uřícený. Ukázalo se, že ti lidé jsou rodina děvčátka, a lékař, pro kterého mělo doběhnout, se objevil za chvilku. No dobrá, děvčátku se celkem nic nestalo, bylo podle toho ranhojiče jen vystrašené, a tak si člověk mohl myslet, že tím se všechno skončí. Ale stalo se cosi podivného. Mne ten člověk hned na první pohled odpuzoval. I rodinu děvčátka, což bylo docela přirozené. Ale překvapil mě ten lékař — takto obyčejný ranhojič a mastičkář, neurčitého stáří a zabarvení, s výraznou stopou edinburského nářečí, studený jako psí čumák. A vidíš, reagoval stejně jako my ostatní — jak se jen podíval na dopadeného, hned jsem viděl, že se mu z něho dělá zle, že bledne vzteky a nejraději by ho zabil. Věděl jsem, že by to udělal s chutí, tak jako to on věděl o mně, a protože zabití nepřicházelo v úvahu, udělali jsme to nejlepší, co se dalo. Řekli jsme tomu člověku, že můžeme a také dokážeme udělat z toho takový skandál, až jeho jméno zostudíme z jednoho konce Londýna na druhý. Má-li nějaké přátele nebo někde úvěr, že se postaráme, aby o ně přišel. A jak jsme to do něho pěkně za horka hustili, zároveň jsme se snažili vší silou zadržet ženské, aby se na něho nevrhly, protože byly rozzuřené jako litice. Jakživ jsem kolem sebe neviděl tak nenávistné obličeje, a ten člověk tam stál uprostřed nás, chladný a zarytě posměšný — ovšem i postrašený, to jsem viděl — ale přitom si, holečku, počínal ďábelsky klidně. Jestli z téhle nehody chcete vytlouct kapitál, řekl, jsem samozřejmě bezbranný. Žádný slušný člověk nemá rád výstupy, povídá, a tak jmenujte cifru. No, vyšroubovali jsme mu to na sto liber pro rodinu děvčátka — zřejmě se mu nechtělo povolit, ale vyhlíželi jsme všichni asi náramně hrozivě, a tak si na to plácl.

Pak šlo o to, jak z něho dostat peníze — a kam myslíš, že nás zavedl? Právě do tamtěch vrat — vytáhl klíč, vešel dovnitř a hned se zas vrátil s deseti librami ve zlatě a s šekem na zbytek té částky na Couttsovu banku, splatný doručiteli. Sek byl podepsán jménem, které nemohu prozradit, ačkoliv má v celém příběhu velký význam, ale řeknu jen tolik, že to je jméno velice známé a často se objevuje v tisku. Byla to mastná cifra, ale podpis ručil za mnohem víc, byl-li ovšem pravý. Dovolil jsem si milého pána upozornit, že celá věc vyhlíží jaksi podezřele a že se normálně v životě nestává, aby člověk ve čtyři hodiny ráno prostě vešel do takové barabizny a vzápětí odtamtud zas vyšel s šekem téměř na sto liber, podepsaným někým jiným. Ale vůbec jsem ho nepřivedl do rozpaků, řekl výsměšně: Buďte klidný, zůstanu s vámi, dokud banka neotevře, a dám šek proplatit sám. Tak jsme se všichni, lékař, otec děvčátka, náš milý pán a já, vydali do mého bytu, kde jsme vyčkali do rána, pak jsme se nasnídali a korporativně jsme se odebrali do té banky. Sám jsem předložil šek s podotknutím, že se plným právem domnívám, že je padělaný. Ale kdepak, ani nápad! Ten šek byl pravý!“

„Ale, ale,“ podivil se pan Utterson.

„Vidím, že máš stejný dojem jako já,“ řekl pan Enfield. „Ano, je to ošklivá příhoda. Ten člověk byl individuum, s jakým by nikdo nechtěl nic mít — ohavný chlap, skutečně — a vlastník toho běžného účtu v bance je vrchol počestnosti, proslulá osobnost, a co je horší, patří k lidem, kteří konají, čemu se říká dobro. Patrně případ vyděračství — poctivec chtě nechtě platí za to, že si v mládí vyhodil z kopýtka. A proto tamté barabizně za těmi vraty říkám U vyděrače. Jenže ani tohle zdaleka nevysvětluje všechno,“ dodal a zahloubal se do úvah.

Vytrhl ho z nich pan Utterson tím, že se znenadání zeptal: „Ale to se neví, třeba tam vlastník toho účtu doopravdy bydlí.“

„Cože — v téhle barabizně?“ odbyl ho pan Enfield. „Ale všiml jsem si náhodou jeho adresy — bydlí někde na nějakém náměstí.“

„A ty ses nikdy nevyptával na — na tuhletu barabiznu?“ otázal se pan Utterson.

„Kdepak — je mi to proti mysli,“ zněla odpověď. „Moc nerad se vyptávám — čpí mi to přespříliš posledním soudem. Začneš s otázkou a je to, jako když s kopce svalíš kámen. Sedíš si klidně nahoře — a kámen se kulí dolů a strhuje s sebou jiné, a najednou jakýsi milý chlapík, který si hoví v zahrádce za domem (na kterého by sis ani nevzpomněl), dostane po hlavě a jeho rodina si musí změnit jméno. Kdepak, já se, holečku, řídím zásadou: čím víc něco smrdí, tím míň se vyptávám.“

„Moc dobrá zásada,“ podotkl advokát.

„Ale věnuji té barabizně pozornost,“ pokračoval pan Enfield. „Náramně divný barák. Jiné dveře nemá, a tamtěmi nikdo nevchází ani nevychází, jenom jednou za uherský rok ten člověk, hrdina mé příhody. V patře jsou tři okna do dvora, dole není žádné — ta okna jsou pořád zavřená, ale jsou čistá. A pak je tam komín, z kterého se obyčejně kouří, musí tam tedy někdo bydlet. Ale není to tak docela jisté, kolem dvora je namačkáno tolik stavení, že je těžko říct, kde jedno končí a druhé začíná.“

Chvíli šli ti dva mlčky dál, a potom pan Utterson podotkl: „To máš znamenitou zásadu, Enfielde.“

„Taky si to myslím,“ odpověděl pan Enfield.

„Ale stejně bych se na jedno rád zeptal,“ pokračoval advokát. „Rád bych se dověděl jméno člověka, který na to dítě šlápl.“

„No, to snad nemůže škodit,“ řekl pan Enfield. „Ten člověk se jmenuje Hyde.“

„Hm — a jak vypadá?“ zeptal se pan Utterson.

„Není lehké ho popsat. V jeho zevnějšku něco neklape, je to něco nepříjemného, něco přímo odporného. Jakživ mi nebyl nikdo tak protivný, a přece vlastně nevím proč. Jistě je někde nějak znetvořený — budí silný dojem čehosi zrůdného, ale blíž bych to nedovedl určit. Na pohled je jaksi kromobyčejný, ale nemohl bych věru říct, co je vlastně na něm tak jiného. Rozhodně ne proto, že bych se na něho dobře nepamatoval — ujišťuji tě, že ho před sebou vidím, jako by tu stál.“

Pan Utterson šel chvíli dál mlčky, zřejmě pohřížen v úvahy. „A víš jistě, že měl k těm dveřím klíč?“ zeptal se konečně.

„Ale můj milý...,“ užasl pan Enfield.

„Ano, já vím,“ řekl advokát, „já vím, že se ti to jistě zdá divné. Ale já se tě neptám na jméno toho druhého člověka, protože je už znám. Jak vidíš, Richarde, trefil jsi mým vyprávěním do živého. Jestli jsi v některém bodě nebyl docela přesný, měl bys ten údaj poopravit.“

„Také jsi mi mohl předem dát výstrahu,“ odpověděl druhý trochu nevrle. „Ale byl jsem tak říkajíc puntičkářský přesný. Ten člověk měl klíč, a co víc, má jej dosud. Viděl jsem ho ani ne před týdnem, jak si jím ty dveře odmykal.“

Pan Utterson si zhluboka vzdychl, ale už ani nehlesl, a za chvíli jeho mladší druh prohlásil: „Zase poučení, že má člověk držet jazyk za zuby. Stydím se, že jsem tak povídavý. Plácněme si, že o tomhle už víckrát nebudeme mluvit.“

„Z celého srdce,“ řekl advokát. „Tady máš mou ruku, Richarde.“

*(Hindustánské jméno - česky: Pán světa- indického boha Višnua. Jeho socha je v chrámě města Púri, jehož ulicemi bývala při náboženských slavnostech vezena na ohromném voze; pod kola vozu se v extázi vrhali fanatičtí věřící.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivný případ Dr.Jekylla a pana Hyda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.