Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov.

Pavel Frýbort začínal jako novinář. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Pavel Frýbort Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Reportér

Kriminální román o obchodování s bílým masem a finančních podvodech.

Reportér Petr Rybář je kontaktován neznámým člověkem, který mu nabídne dokumenty o podvodných finančních obchodech v jedné makléřské firmě, jež má vazby na vládní kruhy. Rybář je zvyklý psát o ožehavých věcech a tak si jako správný novinář všechno důkladně prověřuje. Současně stoupá i v zaměstnání strmě vzhůru, obsazuje post šéfredaktora. Svůj kompromitující článek pošle do tisku až na poslední chvíli a teprve v následujících dramatických hodinách se přesvědčí, že to bude bomba, která tiká jen v jeho rukou. Po jeho rychlém vzestupu následuje ještě strmější pád.

Pavel Frýbort

REPORTÉR

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-89-5

1.

Osud je nelítostné kolo Štěstěny, které dlouho, zdánlivě nekonečně vynáší do výše, ale vzápětí nelítostně svrhává do hlubin. Člověk se vznáší v oblacích, a než se naděje, dopadne na tvrdou, špinavou zemi.

Moje kolo Štěstěny se otočilo jednoho podzimního pošmourného dne. Měl jsem službu v redakci, byla uzávěrka aktuální stránky. Pracoval jsem tenkrát v týdeníku Kurýr. V tiráži mě uváděli s titulem šéfreportér. Pětatřicet tisíc základní plat plus honoráře. Vypsal jsem si měsíčně až deset tisíc. K tomu nějaké bokovky. Když se to sečte, k milionářům jsem nepatřil, ale žádný sociál jsem taky nebyl.

Seděl jsem u počítače v sále rozměrů tělocvičny, ve kterém spolu se mnou trpělo klaustrofobií pět redaktorek a dvě sekretářky. Dřív míval novinář vlastní kamrlík a jeho postavení v redakci se dalo snadno poznat podle toho, jestli jej sdílel s kolegou nebo sám. My jsme přešli na americký systém, kde je na každého vidět jako na rybičky v akváriu, takže šéfové mají přehled o tom, kdo maká, až se z něj kouří, a kdo se flinká s nohama na stole. Já naštěstí chodil do téhle pakárny, jen když na mě připadla služba. Jinak jsem pobýval v terénu a svoje reportáže jsem psal doma. Tolerovali mi to, protože jsem byl v Kurýru za hvězdu a primadony mají nárok na jistá privilegia.

Ten den jsem tedy měl službu. Z různých pozvánek a zpráv denního tisku, stažených z internetových stránek, jsem dělal skládačku, co se za minulý týden zajímavého a pikantního odehrálo a co nás v příštích sedmi dnech čeká. Je to práce na hodinu, ale je to práce otravná, protože každou chvíli volá editor - což je člověk, který dává noviny nebo časopis dohromady a honí redaktory, aby mu včas odevzdali materiál - a kolem se vybavují všichni, co právě nemají nic na práci. Do toho zvoní telefony a kolegové vás obtěžují nejrůznějšími pitomostmi a sekretářky se chodí ptát, jestli se víska píše s měkkým i nebo tvrdým y, a... prostě pakárna.

Dopsal jsem, odeslal text editorovi a zvedl telefon, který mi vyzváněl už asi pět minut.

„Jo, slyším.“ Pokud mi na displeji nenaskočí číslo, které tam mám uložené a vím tedy, kdo volá, zásadně se nepředstavuju. Je to pojistka pro případ, že vás shání člověk, kterému se z dobrých důvodů potřebujete vyhnout a kterému sekretářka už dva týdny tvrdí, že jste odjel na reportáž do Grónska a vrátíte se nejdřív za čtvrt roku.

„Pan redaktor Rybář?“

„Kdo volá?“

„Vy mě neznáte, pane redaktore, takže jméno vám stejně nic neřekne. Dejme tomu, že se jmenuju Novotný.“ Nestačil to ani doříct a měl jsem zapnuté nahrávání. Doby jsou zlé a jeden nikdy neví, co má ten druhý za lubem. Nevěřili byste, kolik do novin a do televize volá šílenců, kteří vydírají, vyhrožují, prodávají informace a nabízejí údajně pravé fotografie první dámy v rouše Evině, navíc v objetí gardového důstojníka.

„Nahráváte si to?“ zeptal se hlas.

„Proč?“ Zřejmě žádný začátečník.

„Ale nahráváte. Nevadí. Mám pro vás velice zajímavou informaci...“ Zazíval jsem tak, aby to slyšel. „Oukej, já vás chápu. Až tu věc uvidíte, možná se ve vás probudí novinář. Jestli ne, tak jsem se ve vás spletl. Po telefonu vám ale neřeknu ani slovo. Číslo na svůj mobil mi asi nedáte...“

„To jste uhod. Jen včera na mě tenhle trik zkoušelo pět lidí, z toho dvě dámy.“

„Nevadí. Já vám dám svůj a vy mi pak cinknete. Tak si pište.“ Nadiktoval mi číslo.

Slíbil jsem, že asi tak za půl hodiny zavolám, protože jsem momentálně zaneprázdněn.

„Mimochodem, ten váš článek o realitních podvodech byl velice zajímavý,“ povídá, a než jsem stačil znuděným tónem odpovědět, že jsem už napsal lepší, dodal: „Ale žádná bomba to nebyla, co? Tohle si můžu přečíst v každým plátku. Jestli chcete opravdu bombu, tak se koukejte ozvat.“

V investigativní čili pátrací žurnalistice spočívá největší potíž v tom, že musíte proprat horu špinavého prádla, nežli padnete na něco, co opravdu páchne a o co mají šéfové zájem. Šéfové jsou v podstatě chápaví a laskaví lidé, jenže nad sebou mají ještě vyšší šéfy, kterým se říká vydavatelé, a ti jsou sice v gruntu taky hodní taťkové, ale noviny jsou kšeft a jako v každém kšeftu je i v naší branži nemilosrdná konkurence. Počet čtenářů je omezen počtem gramotného obyvatelstva a jeho příjmy. Stejně omezený je i reklamní koláč, to znamená peníze, které výrobci, obchodníci a reklamní agentury jsou ochotni mezi jednotlivé časopisy rozdělit. Z tohohle reklamního koláče si každý vydavatel urve, co to jde. Cena papíru, polygrafické náklady, výdaje za benzin a mzdové náklady pořád stoupají, a ani kdybyste měli půlmiliónový náklad, jenom z prodeje - kde ještě čtyřicet procent spolkne marže distributorům - si nevyděláte ani na slanou vodu. Zisk je pouze z reklamy. A ta je odvislá od nákladu: čím vyšší náklad, tím víc se na vás z reklamního koláče dostane. Takže se bojuje o každého čtenáře. Bojuje se různými soutěžemi, výhodami pro předplatitele, ale hlavně senzacemi. Obrovská fotka a tučný titulek na první stránce, slibující poodhalenou záclonu ze soukromí nějaké slavné osobnosti, je doménou bulvárů. Skandály politické povahy živí takzvané seriózní listy. My jsme se řadili někam doprostřed - takže jsme brali všechno.

Oznámil jsem sekretářce, že mám rozdělanou práci, a zamířil jsem do našeho bistra. Říkám našeho, protože v okolí je několik redakcí a novináři mají ve zvyku houfovat se, vyměňovat si informace a pomlouvat nadřízené a politiky, takže si obvykle vyberou jeden podnik, který není přímo na očích, a tam tráví volný čas. Tenhle pajzlík se honosně nazývá Expres café a říká se mu Nudle. Je to úzká podlouhlá místnost, ve které zapomněli instalovat klimatizaci. Ventilace nestačí rozehnat mračna kouře, protože pár mých kolegů si libuje v doutnících nebo fajfkách, aby na nich bylo vidět, že jsou světem protřelí žurnalisté. Já kouřím mírně, většinou jen když se zhvízdám a přestanu dbát o své zdraví, neboť ministr zdravotnictví varuje, že i nedobrovolné kouření poškozuje zdraví. Jenže někam mezi lidi se chodit musí, a lepší do Nudle než do hospody na pivo. Musím se totiž omezovat v přísunu kalorií. Před měsícem mi jedna děva v intimním okamžiku položila ruku na břicho a zatvářila se soustředěně. Optal jsem se, co blbne, a ona odpověděla, že zkouší, jestli už kope.

V Nudli seděli dva pisálci z konkurenčního plátku. Špitali si něco děsně důvěrného u jednoho z těch tří stolečků, co tam mají, tak jsem je nechal špitat a šel k baru. Maličko přizrzlá a hodně oprsklá barmanka Zuzka mi nalila tonik s džinem, ani se neptala, co si dám. Do sklenice mi hodila dvě kostky ledu.

Nálevní pult je napůl dřevěný, napůl mosazný jako někde v Anglii. Za ním se kromě Zuzky nachází prosklená chladnička s klobáskami a sýry. Vedle regálu s lahvemi visí nástěnka plná pohlednic ze všech světových stran a koutů. Každý, kdo vyjel na služební cestu nebo dovolenou do ciziny, měl za povinnost poslat Zuzce čumkartu. Zuzka pohledy zbožňovala a podezírám ji, že jí ty pozdravy z míst, kam se ona asi nikdy nedostane, svým způsobem lichotily. Pár z nich bylo psáno mojí rukou. Ze Špicberků, Kanady, z Karibiku, z Mexika. Dál jsem se za poslední rok nedostal.

„Bude asi lejt,“ řekla Zuzka. Přikývl jsem, mraky nad Prahou byly těžké a nasáklé jak mokrá peřina a nebyla naděje, že za chviličku vysvitne sluníčko a půjdeme na plovku. Konec října je konec října a až do jara to už lepší nebude. „Stavíš se zejtra večer, Péťo?“

„Co se má dít?“ Tykala mi, jako tykala skoro všem hostům. My jí tykali také a někteří ji i přeřízli. Já ne. Měla jednu přednost: byla vdaná a tvrdila, že šťastně. Jenže s námi trávila víc času než s manželem, takže jí připadlo docela přirozené, když občas s tím z nás, ke kterému pocítila příliv sympatií, šla do postele.

„Ivoš má narozky. Ty jsi nedostal pozvánku? Budou bublinky a dančí klobásky z Moravy. Dneska pro ně jeli.“

Zaškaredil jsem se. Ivoš byl vedoucí kultury v Denním hlasateli. Kdysi mu vyšla sbírka povídek, a tak ho vzali do Obce spisovatelů. Oslňuje tím mladičké holčiny a stárnoucí intelektuálky. Asi pět let píše další knížku, ale nikde nic. Žádná škoda. Já ten jeho spisek četl, a když jsem se prokousal do půlky, usoudil jsem, že další percepce textu je ztráta času.

„Nedostal,“ povídám. „A kdybych dostal, asi nebudu mít čas.“

„Ale jdi.“ Zuzka se otočila a z regálu mi podala pozvánku. „Přece jste kámoši, ne? To mu nemůžeš udělat. Má významný životní jubileum.“

„Kolik?“

„Pětačtyřicet. To už je skoro poslední zvonění, ne?“ Zuzce bylo sedmadvacet, děsila se třicítky a lidi nad čtyřicet považovala za čekatele na starobní důchod.

„Nemám pro něj vhodnej dárek,“ pokusil jsem se vymluvit, i když mě jeden napadl. Říká se tomu rýmovník. Ivoš by podle něj mohl sepsat sbírku veršovánek a dát si na vizitku titul básník. Nevím jen, jestli by takový dar ocenil.

„To já jo.“ Zuzka se mlsně usmála a olízla si koutek rtů. Nepochyboval jsem, čím ho obdaří. Je to prostě hodná holka.

„Tak dobře. Ukecalas mě. Když nebudu mít práci, tak se stavím.“ Dopil jsem, a zatímco mi nalévala druhou sklenici, zavolal jsem číslo, které mi neznámý nadiktoval. Mobil dlouho vyzváněl.

„Tak jakpak to uděláme, pane redaktore,“ ozvalo se konečně. Opět se nepředstavil. Mohl si aspoň vymyslet jiné jméno než Novotný. Třeba Novák.

„Jak by vám to vyhovovalo, pane?“

„Kde jste?“

„Jmenuje se to Expres café, je to vedle naší redakce a...“

„A všichni vás tam znají a chodí tam půlka novinářů z Prahy. Znám. Neberu. V mém i vašem zájmu.“ Jako na dotvrzení jeho slov se do Nudle halasně nahrnula parta lidí od nás a z jednoho bulváru. Poodsunul jsem se na konec bar- pultu, aby mě nemohli poslouchat.

„Tak si řekněte sám,“ navrhl jsem mu. „Je mi to jedno, pokud to bude někde tady v centru. Někam na periferii do Nuslí se nepotáhnu. Za hodinku musím být na poradě. „

„Vyhovovala by vám vinárna U Hliněnýho džbánu?“

Džbán byl asi o dvě ulice dál, a pokud vím, nepatřil mezi hnízda, do kterých se naše parta slétala. Nacházel se v suterénní místnosti a vyznačoval se neslýchané pomalou obsluhou a totálním nezájmem personálu o hosty. Taky tam měli pořádnou tmu. U každého stolku byla jedna lucernička s patnáctiwattovou žárovkou a půlka z nich nesvítila. Pro konspirační schůzku místo jako dělané. Jestli mi chce ukázat nějaké materiály, jak naznačoval, měl bych si s sebou vzít baterku.

„Tak jo. Za deset minut tam jsem.“

„Čekám vás. Co pijete?“

„Tondu s džinem. A objednejte ho hned teď, protože dřív jak za čtvrt hodiny ho nepřinesou.“

Kupodivu nějak zapůsobil na personál. Buď na toho pajdavého číšníka v smokinku, ve kterém nejspíš před čtyřiceti lety chodil do tanečních, nebo na macatou barmanku se špinavě odbarvenými dlouhými vlasy, krvavě namalovanými pysky a ksichtem, který musel být před dvaceti lety populární v celý Perlovce a okolí. Na stolku už stála sklenice s mým drinkem. Sám měl lahvičku mattonky.

Odhadoval jsem ho na nějakých pětačtyřicet. Ovšem v tom příšeří jsem se mohl zmýlit o pět let nahoru i dolů. Měl hnědý oblek s vestou, brýle ve zlaté obroučce a kraťoučké vlasy tak světlé barvy, že se na nich nedá nějaká šedivá kučera poznat. Pokynul mi, abych se posadil. Ani se neptal, jestli jsem opravdu ten, s nímž si dal schůzku. Je docela možné, že mě znal. Já jeho ne. Ale to se novinářům stává. Zná je víc lidí, nežli si oni sami pamatují.

„Mám rád dochvilnost,“ řekl místo pozdravu.

„Když spěchám, jsem dochvilný na minutu. Povídal jsem vám přece, že mě čeká porada v redakci.“ Usrkl jsem tonik a kysele jsem se ušklíbl. Barmanka šetřila jak ledem, tak džinem. A tonik byl ten nejhorší a nesladší ze všech, co se v Praze prodávají.

„Fajn. Tak nebudeme chodit kolem horké kaše,“ řekl. Položil přede mne obálku. „Koukněte se dovnitř. Ne, teď ne…,“ položil na obálku ruku. „Někde v klidu. Jestli usoudíte, že vás to zajímá, zavoláte mi na číslo, které jsem vám dal, a já zítra dodám další materiál, bez něhož je tenhle papír opravdu jen cárem papíru.“

„Proč mi to nedáte komplet?“ zeptal jsem se. „Nevím sice, o co jde, ale podle toho, jak jste tajnosnubný, tak to asi nebude fotka pana premiéra, jak se v Lánech projíždí s Havlem na koni. Ne že bych takový snímek nebral, ale víc jak pětikilo za něj nevysolím.“

„Nechci peníze a nejsou to žádné fotografie Zemana s Havlem. Takové hlouposti mě nezajímají. A komplet vám to nedám, pokud se nerozhodnete, jestli máte zájem. Přesněji řečeno - jestli budete mít odvahu jít do toho. Budu požadovat jistou záruku. Nerad bych, abyste ty věci použili jinak nebo je ulili do trezoru. I když...,“ usmál se. „I když v takovém případě by se jistě našlo jiné médium, které by tuhle záležitost s radostí publikovalo. Je to totiž bomba, pane redaktore. Bomba, jakou jste ještě neměl v ruce. Takže se budu těšit na příští setkání.“

„Moment. Mluvil jste o zárukách. Jak si je představujete?“

„Dáte mi nějakou finanční sumu a v případě, že materiál nepoužijete, ponechám si ji. Jako náhradu za ztracený čas. V případě otištění vám peníze vrátím.“

„Pane Novotný... nebo jak se jmenujete. Obávám se, že máte poněkud mylné představy, pokud jde o výbušné materiály. My záruky tohoto druhu nedáváme.“

Podal jsem mu obálku. Zavrtěl hlavou a vstal. Z opěradla židle sebral převlečník a oblékl si ho.

„Až si to přečtete a až dostanete zbytek, určitě se nějak dohodneme. Neříkejte předem ne. A hlavně - nikdy neříkejte ne. Mějte se hezky. Na ten telefon čekám do dvanácti hodin. Deset minut po dvanácté budu kontaktovat jiného, chytřejšího a ambicióznějšího novináře. A až to vyjde, tak zavolám vašemu šéfredaktorovi a prozradím mu, jakého moulu má v redakci a o jaký sólokapr jste díky němu přišli. Určitě z toho bude mít radost a určitě vám moc a moc poděkuje. Na shledanou, pane Rybář.“

2.

Nevymlouval jsem se, skutečně jsme měli poradu vedení. Na poradu vedení se musí povinně dostavit šéfredaktor PhDr. Milan Krejčí, jeho zástupce, editor, vedoucí rubrik, šéf grafiků, vedoucí fotooddělení Ruda Kratina. A hlavně pan ředitel JUDr. Miroslav Holan. Ten je tam proto, aby na nás řval a vyhrožoval, že všechny na hodinu vyhodí. Mně to jde jedním uchem dovnitř a druhým ven. Kdyby se mu zachtělo vyhodit mě, pět dalších listů po mně skočí ještě ten den. Po většině ostatních taky. Takže jediný, kdo se před ředitelem třese hrůzou, je šéfredaktor. Jako správný šéf moc psát neumí a ví, že volných šéfredaktorských míst je míň než šafránu.

„Panstvo,“ pan ředitel před sebou rozložil hlášení, na kterých byl přehled prodeje a náklady jednotlivých periodik za minulý týden. „Panstvo, pokud vám to nevadí, šli jsme dolů o pět tisíc a o pět procent nám stoupla remitenda.“ Remitenda jsou neprodané výtisky. Každé noviny nějakou remitendu mají, počítá se s ní a je zakalkulovaná do nákladů, asi jako ztratné v obchodě, ale nesmí překročit jisté procento. Proto teď na nás říďa řval: „Můžete mi někdo vysvětlit, co se děje?“

„To snad není katastrofa, Mirku.“ Šéfredaktor se nervózně zachrul v křesle a rozhlédl se po nás. Hledal podporu, ale my mlčeli. Šéfredaktor byl ušlápnutý, nevýbojný človíček, který měl neustále na tváři vepsaný výraz strachu. Nedivili jsme se mu, ředitel ho používal jako hromosvod svých špatných nálad a on se mu nedokázal postavit, i když ho seřvával zupáckým tónem před celou redakcí. Kdyby byl o něco chytřejší, nic by si z toho nedělal a dloubal by říďu do ucha: svým způsobem byl nenahraditelný. Každý jiný by totiž pana ředitele poslal nejpozději druhý den do prdele a postavil se mu. Měl by za sebou celou redakci. Ředitel to věděl, věděl to každý, jen šéfredaktor ne.

„Co že není katastrofa? Novinový stánky zavalený touhle makulaturou?“ Ředitel hodil na stůl poslední číslo Kurýra. „Já se nedivím, že to lidi přestávají kupovat. Kdo by vyhazoval dvacku za plátek, ve kterým není vůbec nic pořádnýho ke čtení!“

„Tak bacha,“ ohradil jsem se. „Co můj rozhovor s tím deviantem, co znásilňoval malý holčičky? Kdo jinej něco takovýho má? Víš, jakou práci mi dalo ukecat poldy a státního zástupce, aby mě k němu pustili?“

„Kdyby sis to celý vycucal z prstu, kamaráde, tak bys udělal líp! Chodit za tím debilem byla ztráta času. Tyhle kecy sis mohl přečíst ve vyšetřovacím spisu. A ty otázky! Panebože, to si říkáš reportér? Je to slabý jak čínskej čaj. Tos mohl nabídnout do Mateřídoušky…“

Pokrčil jsem rameny. Poznám, kdy nemá smysl hádat se s ním. Věděl, že nemá pravdu, že můj materiál byl nejlepší v celém čísle, jediná věc, která měla aspoň trochu šťávu, ale chtěl se po někom vozit. A já byl nejvhodnější oběť, protože já byl hvězda. Seřvávat vedoucí kultury Věru nemělo smysl a ani by se něco takového neodvážil udělat. Jednak jsme kulturu měli jen jako přívažek, protože umění nás neprodávalo, jednak s ní už rok spal a Věruška by mu pak v jeho kanceláři zvedla mandle.

„Rybář má v novém čísle perfektní matroš,“ zapípal šéfredaktor.

„Bezdomovce!“ Ředitel teatrálně obrátil oči v sloup. „Na jaře měl bezdomovce, teď má bezdomovce. Na Vánoce, počítám, budeme mít ubohé lidi bez domova a bez vánočního stromečku i na titulu, co? Apropó, panstvo, tituly! Můžete mi prozradit, jak si představujete obálku? To myslíte, že tyhle ksichty…,“ zvedl jeden výtisk posledního čísla a zhnuseně ho zase pustil na stůl, „že takový úchylný debil někoho zajímá? Uvědomujete si vůbec, že jsme rodinný časopis? Že nás kupujou hlavně ženské, maminy?“

„Promiň, Mirku, ale to byl tvůj nápad, strkat tam ksichty filmovejch kurev a vylízanejch zpěváků,“ ozval se ukřivděně šéf fotografů Ruda Kratina. Po každé poradě se chystal podat okamžitou výpověď a věnovat se fotografování reklam a modelek, ale nakonec si vždycky spočítal, že to dělá stejně a k tomu má jistotu čtyřicetitisícového platu a služební oktávii, do které nemusí kupovat pohonné hmoty, takže závratné ceny benzinu ho ponechávají lhostejným. Všichni ostatní horlivě přikyvovali, i když tušili, že se schyluje k bouři. Obálka je vizitka časopisu. Obálka ho prodává, stejně jako deník prodává horní polovina první stránky. Kvůli obálce je na každé poradě řev a někdy i mnohahodinová hádka. Na to, co bude uvnitř listu, už potom nezbývá energie ani čas.

„Neříkej mi takový blbosti!“ vyjel ředitel. „Já povídal, že tam chci krásný mladý lidi, které ti, co si nás kupujou, znají z bedny a z bijáku. Krásný lidi, a ne zrůdy!“ Podíval se na obálku, z níž na nás třeštil oči hardrockový satanista se zrůdně pomalovaným ksichtem, propíchaným hřebíky. „Toho kdybych potkal večer na ulici, tak položím šrajtofli na chodník a překonám rekord v běhu na jeden kilometr.“ Výjimečně jsem s ním souhlasil.

„Měl v Praze na koncertu deset tisíc lidí,“ řekla vedoucí kultury. „V příštím čísle s ním máme rozhovor.“

„Nemáme. Ani slůvko! Toho kreténa přenechej Blesku nebo Story. A jen tak mezi námi - kolik z těch deseti tisíc, co si na něj koupili lístek, si aspoň jednou za rok koupí náš časopis? Mám ti to prozradit? Ani jeden. Ani jeden!“

„Kde mám ty krásný lidi pořád brát?“ zeptal se Kratina zoufale. „A co myslíš, že dělaj ostatní časáky? Sto krásných mladých lidí obíhá celý rok v dvaceti třiceti časopisech. Na stánku rozeznáš jeden časák od druhýho jen podle názvu.“

Viděl jsem, že říďa nabírá dech, tak rychle povídám: „Já bysem dával na obálku žvížata. Lidi mají rádi žvížata, protože jsou chlupatá.“

Vedoucí sekretariátu Jiřina Erbanová se zachichotala. Jiřina je koketa zralého věku a obléká se, jako kdyby jí bylo sedmnáct. Pravdou je, že má krásné nohy a hrudník jako Lollobrigida blahé paměti. Pročež nosí svetříky s výstřihem, aby se každý mohl kouknout.

„Jediný chlupatý žvíže, který by zajímalo mužské čtenáře, se u nás na obálce otisknout nemůže,“ řekla Jiřina. Všichni se zasmáli. Erbanka opět excelovala. Na tyhle dvojsmyslné řeči si potrpěla.

Nakonec jsme se dohodli, že pro změnu nějaké zvířátko na obálce vyzkoušíme. Navrhl jsem koalu a říďa to odsouhlasil zabručením. Porada po dvou hodinách skončila. Kuřáci se vrhli na chodbu, aby zahnali nikotinový absťák, Jiřinka sklidila šálky po kávě a šla je umýt, šéfredaktor si protřel oči a nezakrytě si oddechl.

„Hele, co do řídi vjelo?“ zeptal jsem se ho. „To mě musel buzerovat před nastoupenou jednotkou? Ten rozhovor byl náhodou šlágr, ať ze mě proboha nedělá vola, o žurnalistice toho vím o něco víc než on a...“

„Vérvolfové ho ráno zprcali. Klesají jim náklady, počítali, že my pokryjeme ztráty, ale šli jsme dolů taky.“

Vérvolfové byla přezdívka pro naše německé majitele. Kromě nás vlastnili ještě jeden deník a deset časopisů se zaměřením na nejrůznější cílové skupiny: od dětiček přes adolescenty až po jeden rodinný a jeden televizní týdeník. Byli to arogantní vepříci, kteří když v Čechách začínali, tak jim lezla sláma z bot, a dneska se chovají, jako kdyby měli tuhle zemi propachtovanou. Ostatně moc daleko od pravdy to není...

„Potřebujeme se vyhoupnout zase nahoru,“ řekl šéfredaktor nešťastně. „Jinak budou padat hlavy.“ Tím myslel svoji.

„Hele, já vím, že ty skopčáci jsou mozky vylízaný, ale snad dostávají od ABC ČR stejný hlášení o nákladech a prodeji jako my, tak vidí, že všechny noviny jdou dolů! Podražil papír, podražily noviny, lidi mají čím dál míň peněz, protože ceny šplhají nahoru jak teploměr při horečce... co uděláš, když ti zdraží nájem, žrádlo, benzin, plyn, elektriku? Přestaneš chodit do bijáku a přestaneš si kupovat knížky, noviny a časopisy. Knížky si budeš půjčovat za pár kaček v knihovně a časáky... V kanclu si každá z bab koupí jeden časopis a pak si je celý týden čenžujou. Tak se věci mají, brácho, a bude hůř.“

Ponechal jsem ho trpkým úvahám a zaklepal jsem na dveře ředitelny.

„Možná myslíš, že jsem zlý a nespravedlivý,“ povídá ředitel Holan.

„Myslím, že jsi sice přísný, ale zato zlý a nespravedlivý,“ souhlasil jsem. „Dost mě ty řeči nasraly.“ Před ostatními jsem zachovával dekorum a distanc, aby si říďa nezadal; v soukromí jsem si servítky nebral. Kdysi dávno za bujarého mládí jsme spolu bydleli v jednom pokoji na koleji. Já sice studoval žurnalistiku a on bifloval paragrafy, ale na kolejích to takhle chodívalo a asi ještě pořád chodí. Je to docela výhodné, protože ač se po promoci naše profesionální dráhy rozejdou, pouto společných mejdanů a někdy i společných milenek zůstává zachováno a proklatě se hodí.

„A to myslíš, že mě ty skopčácký kecy ráno nenaštvaly? Ječeli na mě jak na malýho kluka, svině vyžraný. Jim nestačí, že na nás ročně trhnou padesát melounů! Když si představím, že nás dostali za hubičku, za ubohý dva miliony marek... Ježíši, proč já nevytuneloval nějakou banku, mohl jsem si tenhle plátek koupit sám a byl bych vysmátej.“ Otevřel okno, aby se vydýchal, ale když se mu do plic nahrnul vlhký pražský smog, rychle je zase přibouchl.

„Jo, brácho, je to píčou ke zdi.“ Posadil se za svůj ředitelský stůl, rozbalil žvýkačky a jednu mi nabídl. „Pokud za mnou jdeš kvůli zvýšení platu,“ povídá pak ironicky, „tak sis vybral tu nejlepší chvíli.“

Kysele jsem se pousmál. „Nejsem padlej na hlavu, abych po sprduňku šel somrovat o chechtáky,“ řekl jsem.

„Tak co zdržuješ? Nemáš co dělat?“

„Právě proto tady jsem. Dostal jsem tip.“

„Na dostihy? Nesázím na koníčky.“ Mirek patřil k lidem, kteří sázejí jedině na jistotu. Jednoprocentní riziko stačí, aby se stáhl do ulity a počkal si, až se naskytne příležitost, v níž žádná nejistota či nepředvídatelná okolnost neexistují. Proto dělá ředitele s minimálně dvakrát větším platem, nežli mám já, proto má služební audi, zatímco já se vozím v ojeté mazdě, proto je ve dvou správních radách, kde jenom za svoji pouhou existenci ročně bere čtyři sta kolíků, kdežto já si musím každou korunu tvrdě vymyslet a vypsat. Proto si ženy drží od těla, neboť zjistil, že manželství je ta nejhorší sázka s nejvyšším možným rizikem: a v tom s ním souhlasím.

„Mám tip na supermatroš.“ Poklepal jsem si na kapsu, kde jsem měl Novotného obálku. Před poradou jsem si ji prohlédl. Na dvou stránkách byla podrobně popsaná podvodná transakce za stamiliony korun. Jednalo se o vytunelování investičního fondu, zřejmě o vytunelování velmi obratné a nenápadné, protože zatím jsem nikde nečetl ani neslyšel, že by k němu došlo. Jména byla začerněna, stejně tak názvy firem. V podstatě šlo o to, že dva lidé „v časovém rozmezí od 19 .3. 1999 do 10.7. 1999 v Praze vyvedli akcie z majetku investičního fondu (začerněno) Praha 1, prostřednictvím majetkových účtů JUDr. Jany (začerněno) u Střediska pro cenné papíry a prostřednictvím převodu za pomoci společnosti (začerněno), a to tak, že oba jako jednatelé a jediní akcionáři společnosti (začerněno) nejdříve skoupili větší množství akcií (začerněno) a od roku 1999 vyvíjeli různé činnosti směřující k cíli tento fond ovládnout, postupně různými odměnami a přesvědčováním o nezbytnosti ochrany portfolia investičního fondu přiměli členy představenstva (začerněno) INVESTIČNÍ FOND, a. s., ve dnech 29. 3. a 2. 4. 2000 k převodu 423 584 kusů akcií třinácti různých akciových společností na soukromý účet JUDr. (začerněno), vedený na Středisku pro cenné papíry, kde měly být tzv. deponovány. Již dne 12. 4. 2000 byly však akcie z tohoto účtu z přikážu paní (začerněno) prostřednictvím firmy (začerněno), s. r. o., prodány, dále dne 29. 4. 2000 paní (začerněno) využila plné moci členů představenstva (začerněno) INVESTIČNÍ FOND, a. s., pánů (začerněno), neboť na jejich základě dala pokyn společnosti (začerněno), s. r. o., k převodu akcií na účet tohoto obchodníka s cennými papíry a k jejich prodeji z tohoto účtu, přičemž následně dne 30. 4. 2000 došlo k prodeji akcií podniku (začerněno), a. s. Částku po odečtení provize pro společnost (začerněno), s. r. o., ve výši 81 132 000,- Kč za prodané akcie nechala paní převést příkazem ze dne 3. 5. 2000 na účet společnosti (začerněno), s. r. o., tyto peníze zde byly vyzvednuty v hotovosti tehdejším právním zástupcem JUDr. (začerněno) a předány paní (začerněno) proti podpisu na stvrzenky společnosti (začerněno), s. r. o. Dále dne 9. 5. 2000 byly bezúplatně převedeny na firmu paní (začerněno) akcie společnosti (začerněno), a. s., odkud byly rozprodány a peníze do (začerněno) INVESTIČNÍ FOND, a. s., nebyly předány. Zbývající akcie byly prostřednictvím obchodníka s cennými papíry (začerněno) převedeny na nově zřízený účet paní (začerněno), vedený u Střediska pro cenné papíry. Akcie pak dále prodali, peníze uložili na účty č. (začerněno) u (začerněno) ve Švýcarsku. Takto svým jednáním způsobili investičnímu fondu škodu ve výši nejméně 546 910 385,- Kč.“ Konec citátu.

„Tip na supermatroš? Jakej? Od koho?“

Vylovil jsem obálku a podal mu ten tajuplný dokument. Přelétl jej očima, a když dočetl, táhle hvízdl. „Kurňa, to je přes půl miliardy. Takovej pakl... to bych si taky dal říct.“ Na chvíli se zasnil. „Víš, o koho se jedná?“ zeptal se pak realisticky.

Zavrtěl jsem hlavou a ve stručnosti jsem mu přerecitoval průběh kratičkého jednání s panem Novotným. Ředitel chvíli mlčel, pak ukázal na dokument. „Koukej, takový elaborát ti napíšu za půl hodinky. Není v tom jediný fakt, nic, čeho bychom se mohli chytit. Takhle, v týhle podobě, je to slabomyslnější než křížovka pro děti. Jestli tomu říkáš supermatroš, tak je nejvyšší čas, aby sis odpočinul v nějakém zdravotním zařízení a místo psaní chvíli hrabal listí a okopával kytičky.

„Zítra se mu mám ozvat a dodá mi všechno ostatní - to znamená, jak soudím, jména, čísla účtů, názvy firem. Sám říkal, že bez klíče je to jenom cár papíru. Chce ale finanční záruku a…“

„Přesně tohle jsem čekal,“ ti zaječel Mirek Holan. „Ti šmejdi si nikdy neuměj vymyslet něco novýho. A ty mu to žereš. Dá ti nějakou makulaturu, dělá ze sebe Jamese Bonda, pak shrábne prachy a nám zbudou oči pro pláč. Vypadni, mám práci. A koukej přijít s něčím, co se dá tisknout, jinak...“ Výhrůžně se na mne podíval a nechal hrozbu spadnout pod stůl.

„Slíbil, že ty prachy vrátí, když tu věc otiskneme. Nechá si je, když ji tisknout nebudeme, rozumíš?“

„Tomu fakt nerozumím,“ řekl ředitel. Chvíli jsme se na sebe dívali.

„Můžeme mu dát vázaný šek,“ řekl jsem. „Kdyby v tom byl had, tak prostě šek zablokujeme a je namydlenej.“

„Koukni, zítra dones všechna jména a pak... pak uvidíme. Zatím je to debata o ničem.“

Každý novinář je úspěšný podle toho, jaké má kontakty. Bez kontaktů můžete v nejlepším případě opisovat Četku. S kontakty stojí a padá i nejposlednější redakční elév. Nejlepší je mít styky v politice a u policajtů. Politika a krev je dneska to, co kromě společenských skandálů noviny prodává. Mezi politikou a zločinem ostatně tak velký rozdíl není: politika není koneckonců nic jiného nežli legalizovaný zločin. Někdy se tváří noblesněji, ale princip je stejný. Jenže když na vás něco praskne v politice, stáhnete se načas do ústraní a nejste v příštích volbách na kandidátce do Sněmovny nebo Senátu, kdežto když to praskne na pána, který po večerech vylupuje banky, stáhne se na dlouhou dobu do ústraní také, ale nedobrovolně, a ono ústraní je zamřížované a přísně střežené.

Takže znám politiky a znám četníky. Sice s nimi netančím, ale někdy - hlavně s těmi četníky - zajdu do hospody. Probral jsem diář s telefonními čísly a rozhodl se, že jsem si už dlouho nepokecal s plukovníkem Kovářem. Je to příjemný, vzdělaný člověk, o kterém se říká, že je tak čestný a neúplatný, že na své vysoké židli na ministerstvu vnitra dlouho nevydrží. Nevím, zatím se drží tři roky.

„V šest by ti to vyhovovalo?“ zeptal se, když jsem mu navrhl, že bychom si mohli skočit na večeři a lahvičku červeného.

„Jasně. Jako vždycky?“

„Jo. V šest tam jsem... kdybych se maličko zdržel, tak počkej. Nebo ti zavolám. Ale snad mi do toho nic nevlítne.“

Přestalo mrholit, tak jsem se vydal na schůzku pěšky. Z centra to není daleko. Nějakých dvacet minut, i když trochu do kopce. Kousek od náměstí Míru jsme s plukovníkem, jmenuje se Luděk a mezi kamarády se mu říká Číča, objevili příjemnou malou vinárničku, kde mají jednak žernosecké a litoměřické víno, jednak tam dělají topinky a tatarák. Já se můžu po tataráku utlouct a sebešílenější krávy na tom nemůžou nic změnit.

Dorazil jsem před šestou, Číča přišel deset minut po mně. Kývl mi na pozdrav a jako vždycky začal studovat jídelní a vinný lístek. Protože tu vedou to samé, připadá mi to jako bohapustá formalita. Ale nic to nestojí, a když se mu to líbí... proč ne.

Vrchní stál nad námi a taky věděl, že to je jenom hra, že po minutě Číča lístek odloží, odchrchlá si a objedná si stejně jako já tatarský biftek, talíř topinek a láhev svatovavřineckého.

„Tak copak potřebuješ?“ zeptal se, když číšník odešel.

„No dovol!“ skoro jsem se urazil. „Dlouho jsem tě neviděl, chci si poklábosit, jak žiješ, co je novýho a tak.“

„Kecáš,“ řekl stručně. „Ale momentálně se neděje nic, co bych ti směl prásknout. Žiju spokojeně, poklidně a tiše, jako když tráva roste, nikdo po mně nestřílí a tenhle týden na mě přišlo jen pět anonymních udání. Takže havaj.“

„Ty se máš,“ povzdechl jsem si. Ne že bych mu věřil. Ukažte mi v dnešních časech policajta, který vede tichý, spokojený život. Jedině nějaký řízek z dopravky s kapsami vycpanými úplatky, ale ten zase v noci nespí strachem, kdy to praskne a přijdou si pro něj prasečí štětiny z inspekce.

Chvíli jsme nezávazně plkali, a pak když jsme se zakousli do první topinky, zeptal jsem se ho, jestli nezná nějakého Novotného. Popsal jsem svého informátora, jak nejlépe jsem dovedl.

„Novotný, Novotný... jeden kdysi bej val na III. správě, ale ten měří metr šedesát a váží metrák. Pak jsem znal ještě jednoho Novotného z Plzně, s ním jsem byl v přípravce. Dneska dělá na krajským ředitelství. A potom znám Novotného Eduarda, toho jsme předloni sebrali. Měl na krku šest loupežných přepadení a já nevím co ještě. Ve spise byla snad půlka trestního zákona. Půl roku byl ve vazbě, než jsme stačili všechno dát dokupy, a pak ho soudce pustil, protože mu dal čestný slovo, že už nikdy nic takového neudělá a že se dostaví k přelíčení. Od té doby se po něm slehla zem.“ Zamyslel se a namazal si novou topinku. „Proč myslíš, že bych měl nějakého Novotného znát? Je snad od nás? Co s ním máš společnýho?“

„Dostal jsem takový pikantní materiálek,“ povídám opatrně, „a mám dojem, že ten pán, co mi ho nabídl, musí mít přístup k pramenům, abych tak řekl, poněkud důvěrné povahy.“

„Jaké?“ Odložil topinku a podíval se mi do očí. Přestal být kamarádem a změnil se v policajta. To je ta potíž s četníkama: nikomu nedůvěřujou a za vším vidí levárnu.

Ostatně soudím, že Číča si po každé naší schůzce udělá poznámky a sepíše si, co všechno jsem mu vycinkal. Říká se tomu vytěžování. Ne snad že by na mne vedli nějaký spis. Jsem si taky téměř jistý, že Číča tyhle zápisky nikomu neukazuje: dělá si je jenom ze zvyku pro případ, že bych něco vyvedl. A taky proto, že jako každý novinář toho hodně vím, a když něco vypiju, začnu se vykecávat.

„No, dejme tomu finančně ekonomického charakteru.“

„Jakého? Korupce?“

„Spíš tunelování. A jestli nekecá, tak tam jde o půl miliardy.“

Myslel jsem, že překvapeně zahvízdá jako Mirek Holan. Ale nehnulo to s ním, ani obočí údivem nenadzvedl. Jeho znalosti temnějších stránek lidské povahy a naší společnosti byly poněkud obsáhlejší než moje.

Půl miliardy je zřejmě jenom zrníčko v té hoře peněz, co se tady za poslední léta přelily do soukromých kapes a ztratily kdesi v dáli.

„Já vím, že pro tebe to nic není, mizernejch pět set milionů, ale pro naše čtenáře…“

„Víš aspoň, o jakou firmu se jedná?“ přerušil mě.

„Ne. Ten chlap všechna jména a názvy začernil. Ale myslím si...,“ na chvíli jsem se odmlčel. Ano, takhle to muselo být, i když ruku do ohně bych za to nestrčil. Ale jinak to nedávalo smysl. „Myslím si, že se jedná o nějaké významné... totiž, známé lidi. Jinak by nechodil za mnou, ale šel s tím na policii.“

„Máš to u sebe?“ zeptal se Číča. Tak jsem mu ty papíry půjčil. Plukovník je krátce prostudoval a vrátil mi je. „Nic mi to neříká, o žádným takovým tunelu anebo aspoň podezření na něj jsem neslyšel. Ale to nic neznamená. Já taky nevím všechno a tohle stejně nespadá pod náš rezort. Jedno ti ale můžu říct s naprostou jistotou: ten dokument psal odborník. Buď od nás, nebo z prokuratury... chci říct státního zastupitelství. Některý formulace jsou až příliš charakteristický.“

„No jo, já si myslel něco podobného. Ale proč to dává mně? Jestli to mají v referátu četníci, ať vyšetřovatel podá trestní oznámení a...“

„Co když si někdo s někým vyřizuje účty, co když je ten pán jenom nastrčená osoba a pracuje pro někoho, kdo to chce využít... co když to chce využít on sám?“

„Ach jo,“ povzdechl jsem si. Víno už bylo dopito, objednal jsem druhou láhev. „Do zítřka mu musíme dát vědět, jestli do toho půjdeme, nebo ne. Je to bída, tenhle život. Četníci to mají jednodušší. Paragraf je paragraf a ty podle něj jedeš jako dráha.“

Natáhl ruku a položil mi na čelo dlaň. „Nemáš horečku? Že takhle fantazíruješ? Je to stejný jako za bolševiků, jenom o něco horší. Když se nějaký okresní tajemníček dostal do malérů, samozřejmě se na příslušnýho esenbáka, který to dostal na starost, vyvinul politický tlak. Ale!“ zvedl prst jako kazatel. „Ale bacha! Pokud se to dostalo vejš, pokud se toho chytil Výbor lidový kontroly a pokud to někdo hnal až na ústřední výbor, byl tajemníček v loji. Udělalo se to potichu, aby strana nebyla diskreditována, ale odsral si to. Netvrdím, že to byl nějak moc právní stát. Nebyl. Jenže dneska, kamaráde, dneska si na tebe může dupnout každej, kdo je u moci. A když ne na tebe, obejde tě, podplatí nebo nějak jinak ovlivní vyšetřovatele, státního zástupce, a když tohle všechno nevyjde, tak aspoň soudce. Šmytec. Pokud se nejedné o nějakou malou rybu, za kterou nikdo nestojí, jsi s každým případem pod takovým tlakem, že olivy v lisu si proti tomu připadají jak pod duchnou. To vy, novináři, teď máte hody. Dostanete se k nějakýmu skandálu a hned to rozmáznete. Můžete si psát, co vám slina na jazyk přinese, aspoň mi to tak dost často připadá...“

Teď jsem to byl zase já, kdo mu sáhl na čelo. „Nemáš horečku, že takhle fantazíruješ? Ty jsi neslyšel o cenzuře?“

„Cenzura? U nás? Pokud vím, sami poslanci v parlamentu si odhlasovali, že u nás je svoboda slova.“

„To jsou ti praví. Každého z nich zavazuje příkaz parlamentního klubu nebo pana předsedy, a kdo by si chtěl pouštět hubu na špacír a hlasovat podle vlastní hlavy, má utrum. V novinách je to ještě horší. Cenzura neexistuje - kromě cenzury vydavatele. Můžeš se hrabat ve špinavým prádle nějakého politika, můžeš skandalizovat známé zpěváky nebo herce, ale nedejbože, abys sáhl na firmu, která našim novinám zadává inzerci, a ohrozil ekonomické zájmy vydavatele. Pak jedeš a nepomůže ti ani pánbůh. A to nemluvím o masáži v televizi. Tam stačí, aby někdo zvednul telefon a... ale to snad víš stejně jako celej národ. My jsme nezávislí jenom na čtenářích. Jinak jsme závislí jako každý, kdo žije z ruky do huby a kdo neumí krást. Umíš krást? Neumíš, co?“

Číča smutně zavrtěl hlavou.

„Tak vidíš. Máš smůlu jako já, a když na to přijde, srazíš kufry do haptáku a budeš držet hubu a krok.“

„Mýlíš se,“ řekl tiše. „Už to párkrát zkusili a moc jim to nevyšlo.“

„Jak to skončilo?“

„Blbě,“ přiznal. „Ne pro mě. Já se jich fakt nebojím. Ale soudce asi strach měl a...“ Mávl rukou. „Tak jak to zítra vyvedeš?“

„S takovejma kšeftama mi skoč na cara.“ Ruda Kratina seděl u počítače a zaujatě hrál mariáš. „Vidíš, že nemám čas.“

„Zkus jednou zvednout zadek a trochu si zamakat. Ještě chvíli a nebudeš vědět, ze který strany se do foťáku kouká.“

Byl to jenom šprajc, pravidelná hra, protože Ruda je jeden z nejlepších fotoreportérů, jaké jsem kdy poznal. Má nápady a pro své řemeslo žije. Vím, že se za chvíli zvedne a půjde, kam ho pošlu, i kdyby to bylo do pekla, jenže se musí nechat chvíli prosit.

„A vůbec, je to blbost. Jak toho člověka poznám?“

„Přece jsem ti ho popsal.“

„Podle tvýho popisu bych mohl nafotit sokolskej slet. Namaluj mi ho.“

„Kdybych ho uměl namalovat, tak si tady netřepím hubu a nepotřebuju tě.“

To, co jsme si včera s Číčou vymysleli, zní na první poslech báječně a pro policajta, který má k dispozici houf odborníků, zvyklých pracovat operativními metodami, je to jednoduché jak facka. Stačí se jenom schovat a mít s sebou foťák s dlouhým sklem. Ten Ruda pochopitelně má. Dokonce ten nejšpičkovější, digitální Nikon D 1. Profesionální mašinu za čtvrt milionu.

„To nemáme ani u nás,“ řekl plukovník. „Může tím odesílat snímky mobilem nebo přes notebook?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem málem uraženě. „Za co nás máš? Tohle se dneska používá i v krajských novinách. Za rok tím ušetříš majlant na filmech a vyvolávání fotek. A je to rychlý.“ Takže jsme se domluvili. Dal mi e-mailovou adresu, na kterou mu pošleme fotografie, a jakmile si je prohlídne, obratem mi zavolá na mobil zpátky. Kdyby se ukázalo, že dotyčného tajnosnubného Novotného zná a ví, co je zač, budu ve výhodě. Vždycky je lepší vědět o partnerovi něco, o čem se domnívá, že nevíte.

„Je to docela jednoduchý, Rudolfe. Sejdu se s ním u Hliněnýho džbánu. Takže se někam schováš, a až půjde dovnitř, tak ho zmáčkneš.“

„Je to vůl,“ oznámil Ruda počítači. „Kam si myslíš, že se tam schovám? To bych musel vlízt někomu do kvartýru nebo do kanclu na druhý straně...“

„Na druhé straně ulice je placené parkoviště. Z vozu ho můžeš vyblejsknout.“

„O co kráčí? Proč ho mám fotit?“

„Protože si to pan ředitel žádá,“ zalhal jsem.

„No dobře, ale nebylo by lepší, kdybys tam počkal se mnou? Snad se nic nestane, když na to rande přijdeš o pár minut pozdějc, ne? A budeš mít sichr, že nezmáčknu nějakýho vobejdu.“

„Souhlasím. Ty ale koukej včas zaparkovat káru na místě, odkud je k Hliněnýmu džbánu vidět. Potřebuju jeho obličej, ne záda!“

Z kanceláře jsem zavolal Novotnému. Po třetím zazvonění se ozval.

„Tak jak, pane redaktore?“

„V kolik můžete být tam, co včera?“

„V půl jedný.“

3.

Seděli jsme v zaparkovaném autě, krmili se rohlíkem a vlašákem z kelímku a rozhlíželi se jak ostříži. Novotný mohl přijít ze dvou stran; vchod do Hliněného džbánu byl naštěstí situovaný tak, že bychom mu stejně viděli do obličeje.

„Ještě má čas,“ řekl Ruda. „Ty, Petře, nezdá se ti, že Mirkovi začíná jebat?“

„Začíná?“ Málem jsem zavyl. „Tomu straší v bedně, co ho znám. A vyčuranej byl taky odjakživa.“

„Včera mě vytočil. Asi s tím co nejdřív seknu. Na ty prachy se mu vykašlu. Hlady nechcípnu. Může si najmout nějakýho jinýho vola, kterej mu bude na všecko kejvat a nechá si na hlavu kydat hnůj.“

„Taky to má těžký,“ řekl jsem neutrálně. „Mít za zadkem ty německý zmrdy není nic příjemnýho.“

„Nikdo ho nenutí, aby to dělal.“

„Jo, a přijde místo něj ještě větší hajzl. Brácho, já už v pár redakcích hákoval a vím, že každá změna je vždycky k horšímu. Nasadí sem mamrda z Kotěhůlek, který dělal nějaký jejich okresní plátek, a půjdeme všichni, protože s blbcema už komunikovat neumím.“

„Někdy mi z nich je na blití,“ řekl Ruda. „Už jsem fotil leccos, ale netušil jsem, že jednou budu muset fotit porno!“

„Říďa ví, že máš umělecký cit a porno z toho nebude. Na druhou stranu si užiješ a zadara se koukneš, jak krásný mladý lidi šukaj.“

Pan ředitel totiž rozhodl, že pro zvýšení odbytu mezi maminami středního věku - jeho myšlenkové pochody mi občas bývají záhadou - přineseme reportáž o životě a práci manželské dvojice živící se live-show v nočních klubech. Pokud nevíte, o co jde, je to prostě předvádění pohlavního aktu na všechny způsoby na jevišti. Neprotestoval jsem, reportáž jako reportáž, a něco takového jsem už psal dvakrát. Jenom Ruda prskal, protože já sice můžu psát co nejdecentněji, aby se to dalo číst i v základní škole při sexuální výchově a aby si i babička z Horní Dolní mohla myslet, že ti dva se věnují štrikování, ale fotka je fotka. Na fotce je prostě vidět, co ti dva provádějí. A pod těmi fotkami bude podepsaný on. Prý to uškodí jeho profesionální pověsti. Říďa mu řekl, že to je nesmysl, ať se koukne na Saudka, a že se aspoň naučí něco, co se mu bude hodit, až pro náš list začne být přítěží. Ruda se jako vždycky urazil a šel se léčit do Nudle. Po pátém panáku začal psát výpověď, ale nějak ji cestou nazpět potratil. Nebo si to rozmyslel a ďábel-alkohol mu našeptal, že to může bejt docela hlína.

„Stejně to budou jen markýrovat,“ povídá Ruda. „Večer v klubu nám fotit nedovolej, to by se hosti bouřili a rozmlátili by mi foťák. Musíme to udělat odpoledne, a to budou jen markýrovat, protože by v noci byli z formy a dostali by padáka. To víš, když si ty nadržený paničky a senilní devianti zaplatěj, chtěj vidět něco pořádnýho.“

„Vsadím se, že se ten exhibicionista cpe viagrou a stojí mu imrvére. Tak ti třeba předvede, jak se to dělá, když se to umí.“

„Pche!“ udělal Ruda. Byl potřetí ženatý, vědělo se, že s oběma předchozími manželkami udržuje velice přátelské vztahy, které se neomezují jen na občasné posezení ve vinárně, a kromě toho měl neustále aspoň jednu milenku. Na nedostatečnou potenci si zřejmě stěžovat nemohl.

„Spíš?“ strčil do mne Ruda loktem. „Není to ten chlap?“

„Kde?“ Opravdu jsem se nějak zasnil a na chvíli vypadl z obrazu.

„Vlevo. Ten v tom šedým baloňáku.“

Podíval jsem se doleva, Ruda už měl přichystaného nikona s transfokátorem.

„Jo. Tak makej.“

Technika je zázračná věc. Moc se v ní nevyznám, o to víc mě oslňuje. Kde jsou doby, kdy fotograf pracně mačkal a páčkou posouval film. Ruda stiskl spoušť a fotoaparát s tichým cvakáním jel sám rychlostí čtyř okének za vteřinu. Jak říkám, přímo zázrak - taky by byla hanba, kdyby za ty peníze zázraky neuměl.

Novotný se před Džbánem ještě rozhlédl, což byla jeho chyba, protože teď jsme ho měli zdokumentovaného z en face i ze všech profilů, a pak zapadl dovnitř. „Ukaž,“ požádal jsem Rudu.

Na displeji nikona mi sjel celou sérii snímků. „Dobry, teď to pošli na tohle číslo a jméno.“ Dal jsem mu lístek s číslem na Číču. „Zatím dík, uvidíme se odpoledne.“ Vysoukal jsem se z auta a zamířil ke Džbánu.

Opět na mě čekala sklenice s džintonikem, on před sebou měl opět minerálku. Jen mi kývl na pozdrav a ukázal, abych si přisedl.

„Tak jak jste se rozhodl?“ zeptal se.

„Je to asi taková bomba jako plný znění Brouka Pytlíka,“ řekl jsem pohrdavě, vytáhl jsem z kapsy obálku a podal mu ji. „Můžete si to dát zarámovat anebo svázat a po večerech si v tom říkat.“

Zasmál se. „Když myslíte... budu muset jít ke konkurenci.“

„Račte si posloužit, můžu vám dát adresy, ale na vašem místě bych zkusil něco užitečnějšího a smysluplnějšího. Třeba prodávat Patrona.“

„Škoda.“ Nalil si zbytek minerálky. „No, nebudu vás zdržovat. Je asi zbytečné, abyste se namáhal číst originál... jste zkušený novinář a určitě jste pečlivě zvážil, jestli ta věc má nějakou mediální hodnotu. Mějte se.“ Dělal, že chce vstát, ale věděl jsem, že i kdyby vstal, neodejde, dokud si nepřečtu, s čím hauzíroval.

„Oukej, dejte to sem. Sice pochybuju, že by... nic, ukažte mi to.“

Ušklíbl se. „A co ta finanční záruka?“

Ušklíbl jsem se taky. „O tom si popovídáme potom. Víte, já mám děsně opatrné a lakomé šéfy. Vzkazují vám, že zajíce v pytli nekupují.“

„Já ano. Ale budiž. Račte se. podívat, jestli tohle je zajíc v pytli.“ Ze své aktovky vytáhl druhou obálku. Byl v ní stejný dvoustránkový dokument, jenže bez začerněných kolonek, a k tomu ještě jeden papír. Nestačil jsem se do nich začíst, začal mi zvonit mobil. Číča.

„Je tam ten chlap s tebou?“

„Ano. Rybář. Došel vám ten materiál k autorizaci?“ řekl jsem.

„Jo. Mám to tady. Krátce. Není od nás. Má informační agenturu. Mimo jiné prý dělá choulostivé zakázky pro politický partaje. Jmenuje se Ervín Sedlák. Jeho agentura je zapsaná pod názvem Select, s. r. o. Společník se jmenuje Pávek. Dřív dělal v aparátu SSM, pak byl něco jako tajemník jednoho politika v ODS. Sedlák je svázanej spíš se socanama. U nás na ně nic nemáme. Jsou velice opatrní a umějí bruslit po tenkým ledě.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Takže to můžu pustit?“

„Jestli tam budou nějaký hodně horký jména, tak asi ví, o čem mluví. Nevím jenom, proč to dělá a jestli by bylo dobrý, kdybys mu prozradil, že víš, kdo je.“

„Tak výborně, pane řediteli. Moc vám děkuju. Někdy příště. Na shledanou.“

„Promiňte,“ omluvil jsem se. „Musel jsem na poslední chvíli nechat autorizovat jeden rozhovor. Sice se to nemusí, ale to víte, nikdy nevím, kdy budu toho člověka zase potřebovat.“ Novotný, totiž Sedlák, přikývl. Z mých slov nemohl poznat, o co v hovoru šlo. Jen se netrpělivě podíval na hodinky.

„Pohoda,“ řekl jsem. „Hned si to přelousknu.“

Přelouskl jsem si to opravdu rychle, protože šlo jen o jména. Bylo jich pár, ale stála za to. Vytunelovaný fond se jmenoval Lessing, patřil k největším a nejznámějším a měl honosné sídlo na Můstku. Ty podniky, které oba šíbrové za peníze fondu koupili a pak se ziskem do vlastní kapsy prodali, patří k tomu, co se nazývalo rodinným stříbrem. Názvy zprostředkovatelských firem a makléřů nebo advokátů, kteří v té kauze figurovali, nejsou podstatná. Důležitá byla ta dvě jména stojící za firmou HG Simwex Holding, která tunelování uskutečnila. JUDr. Jana Černá. Běžné příjmení, které mi nic neříkalo. Zato to druhé jméno...

„Chcete říct, že ten inženýr Pavel Roman je totožný s...“

„S inženýrem Pavlem Romanem, hlavním poradcem premiéra? Samozřejmě, jinak bych vám neříkal, že to je bomba,“ ušklíbl se.

„A ta Černá?“ zeptal jsem se tiše.

„Za svobodna se jmenovala jinak.“ Řekl mi, jak se jmenovala za svobodna. Zježily se mi vlasy na zátylku.

„Takže to je příbuzná místopředsedy vlády?“

„Vlastní sestra, pane redaktore.“

„Pane...,“ pořád ještě jsem se nerozhodl, jestli poslechnu Číčovy rady, anebo jestli na něho vybalím, že vím, kdo a odkud je. Zatím se mi k tomu příhodná chvíle nezdála být. „Pane, uvědomujete si, že tohle je opravdu bomba, jejíž odpálení může mít nedozírné následky?!“

„Jistě. Mohlo by to položit vládu.“

Už jsem měl v ruce a publikoval ledasco, ale tohle byl skutečně supermatroš, jak jsem Holanovi sliboval. Tohle bylo něco, co mě může udělat tak slavným, že se o tom ani neodvážím snít, ale taky mi to může zlomit vaz. Rozumný člověk by vážil obě alternativy, jenže novinář, který ucítí senzaci, je jako ohař vyrážející po stopě s pachem štvané zvěře v nozdrách. Nevidí, neslyší. „Koukněte, tohle je fakticky horký zboží. Vy tím nic neriskujete, jenže mě to může bouchnout pod zadkem. Já potřebuju víc než tenhle papír. Koneckonců, mohl jste si ho sesmolit sám a...“

„Chápu vás.“ Znovu sáhl do aktovky a podal mi sjetiny z počítače. „Tady jsou výpisy z účtu HG Simwexu u jejich makléřské firmy včetně převodů na konta v bankách u nás i ve Švýcarsku.“

Prohlížel jsem si v přítmí sjetiny, moc jsem na to neviděl, ale čísla a data se vyluštit dala. Ze sum, které se tam objevovaly, se mi točila hlava.

Šlo skutečně o stovky milionů.

Napil jsem se, protože jsem to potřeboval, a mávl jsem na starého kvokala, aby mi přinesl ještě jednoho tondu. Pak jsem se Sedláka tiše zeptal, kde k tomu přišel. Zaklonil se v židli, zvedl hlavu ke stropu, jako kdyby tam hledal nápovědu, chvíli mlčel a pak povídá: „Představte si, že mi to včera ráno leželo na stole v obálce bez odesilatele.“

„A to vám mám věřit? A publikovat to? Bez důkazů?“

„Jaké důkazy chcete? Tohle snad důkazy nejsou?“

„Můžou to být falza vyfabrikovaná na vašem počítači. Otiskneme to a vy zmizíte, a i kdybychom si vás našli, nic z vás nedostaneme a nic vám nedokážeme. Navíc o vás nic nevíme. Já například netuším, jak se vlastně jmenujete a co jste zač,“ řekl jsem bezelstně.

„Na tom nezáleží. Ostatní si ověřte, jste přece reportér. Domníval jsem se, že váš časopis má dostatek prostředků a kontaktů k tomu, aby si takové žhavé informace dokázal verifikovat.“

„Žádná ta banka se s námi nebude bavit.“

„Proč hned banka? Snad můžete maličko slídit a čmuchat v té burzovní společnosti a u makléře, který převody prováděl.“ Naklonil hlavu a přimhouřil oko. „Jste docela pohledný muž a v takových firmách většinou pracují ženy. Třebas ne na důležitých funkcích, ale vědí někdy hodně. Moc hodně. Snad nejste natvrdlý, abych vám vykládal víc.“

„I tak to může chvíli trvat.“

„Jestli déle než dva dny, řekněte to rovnou.“

„Já vím, bouchnete to konkurenci,“ zasmál jsem se. „Podívejte, pane Novotný,“ dál jsem hrál jeho hru, „dejte mi dva dny. Možná vás kontaktuju už zítra, ale nejpozději pozítří v poledne. Tohle není článek o bojových psech a já kromě ověřování musím celou věc projednat s vedením redakce.“

„Nechcete to rovnou vytroubit na Václaváku?“ zeptal se ironicky.

„Vedení redakce je v tomto případě pouze ředitel... a možná šéfredaktor.“ Čerta. Jenom Mirek Holan, ťulpase Krejčího postavíme před hotovou věc. Když do toho půjdeme. „A ujišťuju vás, že ti to nevytroubí.“

„Dobrá. Pozítří.“ Zvedl se, sebral plášť a aktovku a nechal mě tam i s účtem za svoji minerálku.

4.

Rudolf Kratina opět seděl u počítače, ale nehrál si: probíral si a snad už posté si přerovnával svůj archiv.

„Tak jak?“ zeptal se.

„Máš u mě tuplovanýho panáka. Vyšlo to.“

„A co jako vyšlo? Mohl bych to vědět?“

„Tak dalece to ještě nevyšlo. Ale snímky dorazily na místo určení a příslušné osoby toho pána identifikovaly.“

„Kdo to byl?“

„Něco jako soukromý očko. O nic nešlo, jenom jsem potřeboval zjistit, s kým se bavím. Můžeš mi udělat pár kopií?“

Beze slova sáhl do zásuvky a podal mi tři perfektní barevné kopie obličeje pana Sedláka. Jak říkám, Ruda je třída. Kdybych měl pětinu z té vytunelované půlmiliardy a koupil si za to noviny, Ruda by byl první, koho bych k sobě za dvojnásobný plat přetáhl.

U ředitele byla návštěva.

„Dej si zatím kafe,“ navrhla mi Jiřinka Erbanová. „Já si dám s tebou.“

„Proč si nedáš sama?“

„Protože jsem se rozhodla, že musím konzumaci kávy snížit. Kvůli srdíčku, víš?“

Nechápavě jsem zavrtěl hlavou. „Jaký je rozdíl v tom, když si dáš kafe sama a když si ho vypiješ se mnou?“

„Sama bych si ho neuvařila. Ale ty jsi mě ukecal, a to víš, mně stačí málo, abych podlehla…“ Cudně sklopila oči a zavrtěla zadkem jak cikán zámkem. Naklonila se, aby ze sekretáře vyndala hrníčky a umožnila mi podívat se jí na prsa. Dneska měla takový výstřih, že jí bylo vidět málem až na pupek.

„Hele, berunko, já nejsem ani mnich, ani svatej Antonín, tak mě nepokoušej, nebo se neovládnu.“

„Kdo byl svatej Antonín?“ Položila přede mne šálek s kávou, sama si sedla naproti a přehodila nohu přes nohu. Myslím, že bude provokovat tak dlouho, až ji jednou někdo znásilní. Já to, doufám, nebudu.

„Takovej magor, žil na poušti a tam ho navštěvovaly přeludy, aby ho pokoušely a svedly.“

„To musel bejt pěkně nadrženej,“ řekla Jiřina a zasněně přivřela oči.

„Nerač se mýlit. Měl pevnou vůli a živil se kořínky a chrousty, takže snadno odolával, neboť sex mu už nic neříkal.“

„No,“ protáhla a olízla si rty. „V broukách je plno proteinu.“

Nestačil jsem se zeptat, co má proteinová dieta společného se sexem a jak vůbec na proteiny přišla, protože se dveře od ředitelny otevřely a z nich s hlasitým dupáním a funěním vyrazil rudolící vysoký chlapík, vypadající jako před infarktem. Něco zamumlal a zabouchl za sebou dveře od sekretariátu. Erbanka nadzvedla obočí. „Nějakej naprdnutej páprda,“ řekla. „Tak padej, za půl hodiny má Mirek další jednání.“

„To seš ty?“ zeptal se Holan nevlídně. „To mi jeden blbec za den nestačí?“

„No dovol!“ Teď jsem se fakticky urazil. „Jestli jsem blbec, tak tu nemám co dělat. Najdu si flek někde, kde na ně budou mít jiný názor.“

„Sedni si, sakra, a nedělej fóry. Jsem tak naštvanej, že bych mohl zadkem louskat ořechy. Viděls toho debila, co u mě byl?“

„Viděl. Neřekl jsi mu něco nepříjemného?“

„Prosím tě... Cítil se poškozen naším článkem o partiové obuvi. Prodává takový šunty taky a myslel si, že píšeme o něm. Chtěl tiskovou opravu a náhradu škody. Vypadalo to, že budu muset zavolat policajty, aby ho vyvedli. Kretén. Tak jak, pane kolego?“

Podal jsem mu plné znění Sedlákova dokumentu a připojil příslušný výklad.

Holan zamlaskal a podíval se na strop, jako kdyby tam hledal radu.

Pak zavrtěl hlavou.

„Tohle je moc silný kafe. Abych ti pravdu řekl, nejsem si tak docela jistý, že takové materiály máme publikovat.“

Otráveně jsem se na něj podíval. Jako bych slyšel Rudu, jak říká, že říďa občas neví, co vlastně chce. Sólokapry, senzace? Jistě, ale... a jsme u toho, co kdo za sólokapra a nosný materiál považuje. Pro někoho je to rozhovor s masovým vrahem, pro jiného rozvod populární seriálové herečky, in flagranti přistižený zpěvák. Pro jiného kostlivec ve skříni někoho z nejvyšší politiky. Jenže takzvaný nosný materiál v čísle je to, co si přeje čtenář. Já se domnívám, že se už léta pokoušíme vychovávat čtenáře k obrazu svému a cpeme mu krev a drby tak masivně, že si na podobná zvěrstva zvykl jako na drogu a vyžaduje ji. Možná že anonymní paní Nováková, úřednice nebo prodavačka a matka dvou dětí, by raději četla hezké příběhy o slušných lidech. Ale těch se jí nedostane. Hezké příběhy jsou jenom o královských princeznách v cizích zemích, které jezdí na kole jako ona a studují na vysoké škole jako sousedovic Alena - jenomže nemají starosti s deregulací nájemného a s tím, jestli naspoří dětem na lyžařský zájezd. Prodavačka s platem osm tisíc hrubého a matka dvou nezaopatřených dětí aspoň může v noci pod peřinou snít. Takhle bych si já představoval slušný časopis: i když by mi nějaký sociolog jistě vysvětlil, že to je ještě horší nežli ty krvavé historie. Že se jedná o vytváření umělého světa a vzorů, které nelze napodobit, a proto v člověku vyvolávají těžká traumata.

„Jestli myslíš, že se to pro nás nehodí...,“ rozhodil jsem rukama. „Třeba se najde šéfredaktor, kterýmu se to hodit bude.“

„Nevyhrožuj, nebo ti udělám druhou díru do prdele,“ zavrčel Mirek. „Já jenom na rozdíl od tebe domýšlím věci do konce a zvažuju důsledky. A taky si pořád uvědomuju, že nemáme v ruce něco jiného než šmírák, který si, a to jsem ti snad jasně říkal, dokážu vyrobit sám. Fakta, rozumíš? Důkazy. Bez toho můžeme lítat v průseru, o jakým se ti ještě ani ve snu nezdálo.“

„Dobře, já se teď posadím k počítači a zkusím se nabourat do té makléřské firmy,“ řekl jsem lehkovážně. Mirek otevřel ústa, pak si to rozmyslel a zase je sklapl. „Jestliže se potvrdí, že tyhle obchody...,“ ukázal jsem Sedlákovy listiny, „tyhle obchody proběhly, tak co, pane řediteli?“

„Jestli se tam nabourat dokážeš a jestli se ukáže, že proběhly, a jestli je realizovaly tyhle osoby, není o čem uvažovat. Napíšeš to, Ruda zajistí příslušnou fotodokumentaci, já článek zkonzultuju a pak....“

„Pak to buď půjde s obrovskou fotkou pana vicepremiéra na obálce hned v příštím čísle, nebo to dostane někdo jiný!“

„A ty dostaneš padáka.“

„To je otázka, protože až se vepříci dozvědí, že kvůli předposranosti pana ředitele přišli o trhák, jaký nikdy neměli a asi dlouho mít nebudou, tak pochybuju, že stihneš rozdávat výpovědi.“

Sebral jsem papíry a beze slova vypochodoval z ředitelny. V hlavě mi hučela tepající krev. Měl jsem vztek, byl jsem vytočený tak, že jsem skoro nemohl dýchat. Nečekal jsem, že Mirek bude metat kozelce radostí nad tím, co jsem mu přinesl na stříbrném podnosu. Ani jsem nepředpokládal, že vytáhne flašku šampusu a řekne: „Brácho, tohle musíme zapít! Jsi pašák, těžká váha, přidáváme ti pět tisíc se zpětnou platností!“ Ne, znám ho dobře a jsem už pár let na světě a vím, jak to chodí. Ovace nepotřebuju, ale jsem na mrtvici, když člověk, který rozhoduje o novinách, projevuje takovou lhostejnost, laxnost.

U sebe jsem si dokumenty naskenoval, uložil je do počítače a zahesloval, aby se k nim nemohl dostat nikdo nepovolaný. Papíry jsem zamkl do stolu. Nerad bych s něčím takovým pobíhal po nocích, zvlášť když jsem si vzpomněl, že Ivoš má dneska narozeniny a že možná neskončím zcela střízlivý.

Přes internet jsem si v obchodním rejstříku ověřil, že všechny v dokumentu jmenované firmy existují a mají webové stránky. To dokáže zjistit i malé dítě. Horší je, že na otevřené webové adrese těžko najdete účetnictví. Takže mé holedbání, že se nabourám k makléřovi, bylo pouhým mlácením prázdné slámy a Mirek to nepochybně věděl. Já to měl vědět také; ani k nám do redakční sítě se žádný hacker nebo špion konkurenčního časopisu nedostane - jedině kdyby znal heslovou ochranu. A tu neznám ani já. Tu zná jen ředitel, šéfredaktor, šéfgrafik a správce naší sítě. S makléřem je to stejné. Mirek si nepotřebuje vymýšlet výmluvy, proč článek nepublikovat: stačí, když nepřinesu žádné důkazy, a je vymalováno. Ježíši, jak já toho poseru nenávidím!

Mému tahu za slávou se do cesty postavila závora, která se těžko zvedá.

Sedlákovi se to hezky povídá: „Jste snad reportér, tak jděte čmuchat a slídit u toho makléře...“ Řečičky. Parchant jeden, když dokázal sehnat tyhle materiály, určitě by mu nic neudělalo, kdyby mi poradil, u koho mám slídit a čmuchat, kdyby mi dal spojení, kdyby...

Nářky a kletby mi nepomůžou. A vysedávat na židli v redakci mi pomůže ze všeho nejmíň. Bude lepší, když Sedláka poslechnu a začnu čmuchat. K tomu jsou ovšem zapotřebí peníze. Ne moc, ale nějaké určitě. Nezbude než sáhnout do vlastní kapsy a pak, pokud to klapne, Mirkovi všechno vyúčtovat.

Zvedal jsem se, když zazvonil telefon. Jiřinka. Mám se stavit v sekretariátu pro zálohu.

Koukal jsem na sluchátko, protože žádnou zálohu nedostáváme a výplata i s honoráři nám chodí na sporožiro. Pak jsem zavěsil a poslechl.

Když mi někdo nabízí zálohu, obyčejně se moc neptám a jdu si pro ni.

„Podepiš mi to.“ Jiřina Erbanová mi podala výdejový doklad a s ním připojenou pětitisícikorunu. „Říďa ti vzkazuje, že co půjde, máš vyúčtovat.“

Takže přece jenom není takový dobytek, jakého hraje. Budiž mu to připsáno k dobru, možná mu za to odpustí pár let očistce.

5.

Od Věry jsem vyžebral recenzní výtisk fotografické publikace o Florencii; vypadala reprezentativně a v knihkupectví stála přes tisíc korun. Ivoše možná napadne, kde jsem k ní přišel, ale protože to určitě dělá stejně, nebolí mě z toho hlava.

Uložil jsem ji do aktovky, vzal si plášť a vyrazil směrem k Náměstí republiky, ke Kotvě, kde se v boční pasáži skrývá Burzovní palác, ve kterém má kancelář ing. Svatoš, makléř, přes jehož firmu se realizovaly obchody paní Černé a jejího společníka Romana. Šel jsem pěšky, abych si promyslel záminku, pod kterou budu čmuchat, i když počasí procházkám usmrkanou Prahou nepřálo. Dřív jsem ji miloval, poslední léta lituju, že jsem se neučil pilněji jazykům - ne že bych anglicky nevládl tak, abych se domluvil - jenže mé znalosti nestačí k tomu, abych se v cizině živil jako novinář. A nic jiného neumím. Kdybych uměl, i ve svých čtyřiceti bych práskl do bot a odstěhoval se někam, kde není takový smog, kde rozbité, špinavé chodníky nejsou pokryty horami psích výkalů, kde na sebe lidé nejsou tak agresivní, kde na mě nepadá, zvláště na podzim, v zimě a počátkem jara, taková chandra a beznaděj. Kde bych neměl žádné vzpomínky.

Hlavně žádné vzpomínky...

Ačkoliv - až na ten rozvod a okolnosti, které k němu vedly, si nemůžu stěžovat. Žiju docela příjemně a dosáhl jsem toho v životě víc nežli většina mých spolužáků na gymplu, z nichž vyrostli průměrní anonymní človíčkové. Nálada se mi zlepšila, a přestože mrholení přešlo v hustý déšť, hnaný větrem podle zákona schválnosti přímo do obličeje, nepřipadala mi Praha už tak odporná jako před hodinkou. Mám tady aspoň hospůdky a vinárničky, kde nemusím koukat do zdi, kde najdu známé a kamarády, se kterými si můžu poklábosit o hloupostech a aspoň některým se svěřit, když mám smutek na duši. V cizině by nic takového nebylo. Tam bych musel chodit mezi emigranty a nadávat na Česko a na Turky a na Araby a v duchu se sžírat touhou po Praze a kamarádech.

V mramorovém bludišti Burzovního paláce jsem našel makléřskou firmu ing. Svatoše. Přijímací kancelář byla vybavena nábytkem, jaký vídávám v italských prodejnách, které předstírají, že jsou designérskými studii, a ne peněžními pračkami mafiánů. Byl neosobní, na první pohled drahý a každý, kdo vstoupil, měl okamžitě potřebu začít pózovat pro reklamního fotografa. Kromě toho zde byly dva počítače, vysoká amfora s barevnými stvoly, televizor, ve stropě klimatizační zařízení a za stolem žena s krátkými hustými vlasy, heboučkými jako měkký trávníček. Hádal bych jí něco přes třicet.

„Čím vám mohu posloužit?“ zeptala se kulantně.

„Já... no, jak bych to řekl. Hledám pana inženýra Svatoše?“

„Máte s ním domluvenou schůzku?“

Zavrtěl jsem hlavou. Žena měla světlerůžově nalakované nehty a rtěnku stejného decentního odstínu a taky růžový svetřík. Celá vypadala nadýchaně růžově jako jahůdka na šlehačce.

„Víte, byl to jen takový impulz. Šel jsem kolem a vzpomněl si, že už se delší dobu odhodlávám k nějaké finanční transakci.“

„Proč se neposadíte?“ zeptala se. „Nemusíte přece stát, je to nepohodlné.“

Zasmál jsem se, svlékl si plášť, pověsil ho a posadil se do jednoho z těch nebezpečně vyhlížejících křesílek z tenké kůže a pochromované ocelové konstrukce. Klient v nich nevydrží moc dlouho vysedávat a nepřipraví pana makléře o drahocenný čas.

„Mám nějaké peníze, které leží umrtveny v bance na termínovaném účtu. Teď končí. Dokud úroky stály aspoň za něco málo, nevadilo mi to. Jenže... co vám budu vyprávět.“ Nešťastně jsem rozhodil rukama a smutně se na ni usmál. Opětovala úsměv a lítostivě řekla, že úrokové sazby u vkladů skutečně poklesly velmi progresivně a že jen nerozumný člověk nechává peníze válet a nesmyslně lenošit. O co bych měl zájem?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Reportér.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.