Michail Bulgakov

Michail Bulgakov se narodil v rodině profesora teologie na Kyjevské duchovní akademii. Vystudoval Lékařskou fakultu Kyjevské univerzity. Roční lékařskou praxi vykonával ve Smolenské gubernii, poté se vrátil do Kyjeva. V roce 1920 zanechal lékařské praxe a věnoval se literární činnosti. Působil jako novinář - fejetonista. Od roku 1923 byl spisovatelem z povolání. Než přesídlil do Moskvy, žil nějaký čas na Kavkaze, pobýval v Tbilisi, Batumi a Vladikavkazu. Dílo tohoto talentovaného spisovatele se však koncem dvacátých let setkalo s negativní reakcí kritiky a cenzury. Jeho prozaická díla nesměla být vydávána, dramata byla stažena z repertoárů divadel. Za těchto okolností se Bulgakov obrátil v dopisech na Maxima Gorkého a J. V. Stalina s žádostí, aby mu byl povolen odjezd do zahraničí, nebo aby dostal možnost pracovat v divadle. Po proslulém telefonním rozhovoru Bulgakova se Stalinem, dostal spisovatel možnost pracovat v Moskevském uměleckém divadle MCHAT. V letech 1930 - 36 zde působil jako dramaturg, scenárista i asistent režie.

Bunša

Divadelní hra – komedie o třech dějstvích, která byla vydána na sklonku autorova života v roce 1940.

Michail Bulgakov

Bunša

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-91-8

Obsah

První dějství

Druhé dějství

Třetí dějství

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Osoby

Zinaida Michajlovna, filmová herečka

Uljana Andrejevna, žena správce domu Bunši

Carevna

Timofejev, vynálezce

Žorž Miloslavskij

Bunša-Koreckij, správce domu

Anton Semjonovič Špak

Ivan Hrozný

Jakin, filmový režisér

Písař

Švédský vyslanec

Patriarcha

Opričnici

Stolníci

Guslaři

Milicionáři

První dějství

Rozdělený byt v moskevském činžáku. Timofejevův pokoj, vedle pokoj Špaka s visacím zámkem na dveřích. Předsíň, kde je instalován amplión.

V Timofejevově pokoji je nepořádek. Závěsy. Obrovský bizarní přístroj, připomínající rozhlasový přijímač. Timofejev cosi kutí u přístroje, kde se postupně rozsvěcují a zhasínají lampy. Timofejev má zježené vlasy a oči zarudlé bděním. Je zabrán do práce. Stiskne knoflík a zazní vysoký tón...

TIMOFEJEV: Zase ten vysoký tón...

Změna světla.

Pátá lampa zhasla... Proč nesvítí? To jsem blázen. Musíme to zkontrolovat. Počítá. A dva, a tři... úhel dvou kladných os... To je záhada. Kosinus, kosinus... Je to správně!

Vtom se z ampliónu v předsíni ozve jásavý hlas: „Poslechněte si druhé dějství opery Pskoviťanka“. Hned na to se rozezní zvony a chraplavě zahřmí hudba.

Ivan Hrozný s těmi svými zvony už mi leze na nervy! A vůbec, nejradši bych odšrouboval hlavu tomu, kdo si tohle vymyslel! Tisíckrát jsem mu říkal, aby to sundal, že se na to kouknu. Nemám chvilku času! Vyběhne do předsíně a vypne rádio. Amplión s heknutím ztichne. Timofejev se vrací do svého pokoje. Kde jsem to přestal? Kosinus... kosinus... vlastně ne, domovník! Otevře okno, vykloní se a volá: Uljano Andrejevno! Kde máte svého drahocenného muže? Neslyším! Prosil jsem ho nejmíň stokrát, ať sundá ten amplión! Neslyším! Aby sundal amplión! Řekněte mu, ať to ještě chvilku vydrží, já mu spravím rádio! Chytne potom třeba Austrálii! Vyřiďte mu, že mě oddělá tím svým Ivanem Hrozným! Kdyby alespoň tolik nechraptěl! Amplión chraptí! Promiňte, nemám čas. V hlavě mi zvoní všecky zvony. Neslyším! Dobrá, dobrá. Zavře okno. Kde jsem to přestal? Kosinus... Kosinus... Bolí mě hlava... Kde je Zina? Dal bych si čaj. Jde k oknu. To je divnej chlapík... má černý rukavice... Copak asi chce? Posadí se. Ne, zkusím to ještě jednou. Stiskne knoflíky, znovu se ozve vysoký tón a světlo v lampách se mění. Kosinus a zvony... Píše. Kosinus a zvony... bim bam... vlastně kosinus... Zívne. Píská to a chraptí... to všecko náš muzikální domovník... Usne přímo u přístroje, hlava mu klesne.

Světlo v lampách se mění. Pak světlo zhasne a Timofejevův pokoj se ponoří do tmy. Je slyšet pouze vysoký tón. Osvětlí se předsíň. Vejde Zinaida Michajlovna.

ZINA (v předsíni) naslouchá tónu: Je doma. Začínám mít vážné obavy, že se z toho stroje zblázní. Chudák... A ještě ho čeká taková rána... Třikrát jsem se rozváděla... ono, třikrát. Zizina nepočítám... Ale ještě nikdy jsem nebyla takhle rozčilená. Dovedu si představit, co bude! Jenom aby neztropil scénu. Scény člověka unavují... Pudruje se. Do toho! Lepší je naráz rozvázat ten gordický uzel... Zaklepe na dveře. Otevři, Koko!

TIMOFEJEV (ve tmě): Ksakru! Kdo je to zas?

ZINA: To jsem já, Koko.

Timofejevův pokoj se osvětlí. Timofejev jde otevřít. Namísto rádia vidíme podivný nevídaný přístroj.

Koko, přiznej se. Že jsi zase celou noc nespal? Koko, ten tvůj přístroj tě přivede do hrobu. Takhle to dál nejde! Promiň, ale moji známí tvrdí, že člověk stejně nemůže proniknout do minulosti ani do budoucnosti. To celé je nesmyslný nápad, utopie, Koko.

TIMOFEJEV: Nemyslím, že tvoji známí tomu rozumějí, Zinočko. Nejsou odborníci.

ZINA: Promiň, ale jsou mezi nimi náramní odborníci!

TIMOFEJEV: Víš, někde jsem udělal nepatrnou chybu! Cítím to, někde se tu potuluje... A ne a ne ji chytit. Ale já to dokážu!

ZINA: Ne, to je světec!

Pauza. Timofejev horlivě počítá.

Promiň, že tě vyrušuju... Ale musím ti oznámit jednu takovou nepříjemnou věc... Ne, nemůžu... Dneska mi v kavárně ukradli rukavice. To je legrační! Položila jsem je na stolek a... mám ráda jiného, Koko... Ne, nejde to... Mám podezření, že to udělal někdo od sousedního stolku... Chápeš?

TIMOFEJEV: Nechápu... Jaký stolek...?

ZINA. Můj bože! Tobě docela přeskočilo! Ale to všecko ten nesmyslný stroj!

TIMOFEJEV: Co je s rukavicemi?

ZINA: Tady nejde o rukavice, ale o city. Zkrátka jsem se zamilovala. Už je to venku!

Timofejev na ni hledí kalným zrakem.

Ne, neříkej nic... a jenom, prosím tě, žádné scény. Proč se lidi rozcházejí s takovým rámusem? Uznej, že to není nutné. Tentokrát je to u mně doopravdy, všecko ostatní v mém životě byl omyl... Ptáš se, kdo je to? Nejspíš podezříváš Molčanovského? Ne, představ si: je to režisér, ohromně nadaný... Nebudem si hrát na schovávanou, je to Jakin.

TIMOFEJEV: Hm...

Pauza.

ZINA: Stejně je to divné. To se mi ještě nestalo. Člověku oznamují, že ho opouští žena, a já tě opravdu opouštím, a on na to řekne „hm!“ Vždyť je to nezdvořilé!

TIMOFEJEV: A jak... vlastně... vypadá? Vysoký, blondýn?

ZINA: To je od tebe hnusné! Taková lhostejnost k vlastní ženě! Blondýn je Molčanovský, pamatuj si to! A Jakin - Jakin je obrovský talent!

Pauza.

Zajímá tě, kde budeme bydlet? V pět hodin odjíždíme spolu na Krym vybírat exteriéry pro nový film. Až se vrátíme, dají mu prý byt v novostavbě... jestli ovšem nekecá...

TIMOFEJEV (smutně): Určitě kecá.

ZINA: To je hloupé, ze žárlivosti urážet člověka! Nemůže přece pořád kecat.

Pauza.

Dlouho jsem o všem přemýšlela, poslední dobou jsem nemohla spát... a došla jsem k závěru, že my dva se k sobě nehodíme. Já nemůžu žít bez filmu, bez umění, a ty pořád s tím strojem... Jenom se divím, jak jsi úžasně klidný! Dokonce by neškodilo udělat malou scénu... No, co se dá dělat... Jde za závěs a vynáší kufr. Všecko jsem si sbalila předem, abych tě zbytečně netrápila. Dej mi prosím tě, nějaké peníze na cestu. Pošlu ti je z Kavkazu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bunša.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.