Earl Derr Biggers

(1884–1933), narozen ve Warrenu v Ohiu, studoval na Harvardově univerzitě a hodlal se stát dramatikem.

Napsal řadu her a v roce 1913 první detektivní román Sedm klíčů k Baldpate (Seven Keys to Baldpate). Díru do světa jím neudělal, a úspěch přišel teprve později, s chvályhodným nápadem. Biggers si všiml, že Číňané jsou v detektivkách vždy líčeni jako zločinní lotři posledního řádu, a protože sám znal několik Číňanů, např. honolulského detektiva Changa Apanu, kteří byli lidé milí a čestní, rozhodl se, že vytvoří VD Číňana. Je to Charlie Chan, humorný, neúplatný otec mnoha dětí a spořádaný manžel, hovořící snad nejkurióznější angličtinou ze všech kuriózních angličtin. Objevil se poprvé v roce 1925 v románě Vražda v Honolulu (The House Without a Key) a prošel pak ještě pěti příběhy. Ještě větší slávy si získal ve filmové podobě a na plátně prožil přes padesát dobrodružství.

Vražda v Honolulu

Detektivní román uvádí čtenáře do Honolulu 20. let minulého století, kdy Havaj byla ještě překrásným, civilizací téměř nedotčeným ostrovem. Byla však i rušnou křižovatkou Tichomoří, kam se uchylovali lidé s pestrou i velmi temnou minulostí, kde kvetl obchod s opiem a perlami a kde žili jako vážení občané někdejší námořníci, piráti i obchodníci s otroky. Když je ve svém domě nedaleko mořského pobřeží zavražděn jeden z nejbohatších mužů ostrova, vedou stopy k řadě podezřelých, kteří s ním měli nevyřízené účty. A tehdy uvádí autor na scénu detektiva místní policie Charlieho Chana, moudrého rozšafného muže, který se vyjadřuje svéráznou květnatou angličtinou, jedná vždy se svrchovanou zdvořilostí, ale má skvělou intuici a neúnavnou vytrvalost.

Earl Derr Biggers

Vražda v Honolulu

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Jungwirth – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-90-1

Obsah

Earl Derr Biggers

Kapitola 1 - Chorobný vítr

Kapitola 2 - Cylindr

Kapitola 3 - Půlnoc na Russian Hillu

Kapitola 4 - Timův přítel

Kapitola 5 - Krev Winterslipů

Kapitola 6 - Za bambusovým závěsem

Kapitola 7 - Přichází Charlie Chan

Kapitola 8 - Den, kdy připlul parník

Kapitola 9 - V Palmovém hotelu

Kapitola 10 - Růžek novin, utržený ve zlosti

Kapitola 11 - Strom z drahokamů

Kapitola 12 - Tom Brade, lapač lidí

Kapitola 13 - Zavazadla v pokoji číslo 19

Kapitola 14 - Co přinesl Kaohla

Kapitola 15 - Muž z Indie

Kapitola 16 - Návrat kapitána Copea

Kapitola 17 - Noční život v Honolulu

Kapitola 18 - Kabelogram z pevniny

Kapitola 19 - Žij blaze, Pete!

Kapitola 20 - Co vyprávěl Lau Ho

Kapitola 21 - Kamenné zdi se hroutí

Kapitola 22 - Světlo proudí dovnitř

Kapitola 23 - Měsíční světlo na křižovatce

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola 1
Chorobný vítr

Slečna Minerva Winterslipová byla rodilá Bostoňanka z dobře situované rodiny. Dávno již vyrostla z romantického věku, ale stále ještě se dokázala nadchnout pro krásu, jako nyní pro polobarbarskou nádheru tichomořského ostrova. Jak teď pomalu kráčela po pobřeží, prožívala stejné radostné vzrušení, jako když v Bostonu naslouchala oblíbenému symfonickému orchestru.

V této denní době měla Waikiki nejraději, hodinu před večeří a náhlým tropickým soumrakem. Stíny vysokých kokosových palem se dloužily a prohlubovaly v zapadajícím slunci, které zaplavovalo svými paprsky temeno Diamond Head a zlatilo hřebeny vln valících se od korálového útesu k pobřeží. Několik opozdilých plavců se ještě nemohlo rozloučit s vodou, která dokázala laskat jako milenka. Na skákacím prkně blízkého prámu se na krátký rozkošný okamžik vypínala ke skoku štíhlá hnědá dívka. Jakou má postavu! Slečna Minerva, která už před několika lety překročila padesátku, na ni pohlížela trochu závistivě — mládí, ach to mládí podobné šípu, přímé, sebejisté a letící. Ztepilá dívka se vznesla do vzduchu a slétla dolů jako šipka. Byl to dokonalý skok do vody, tichý a čistě provedený.

Slečna Minerva pohlédla do obličeje muži, který kráčel vedle ní. Jenže Amos Winterslip byl vůči kráse slepý — to si zvolil za přední své životní pravidlo. Narodil se na souostroví a neznal z pevniny nic kromě San Franciska. Přesto byl nade vši pochybnost ztělesněným novoanglickým svědomím — puritánem v bílém plátěném obleku.

„Měl by ses už vrátit domů, Amosi,“ navrhla mu slečna Minerva. „Čekají na tebe s večeří. Děkuju ti srdečně, žes mě doprovodil.“ „Půjdu s tebou až k plotu,“ odvětil. „Až tě Dan a to jeho vyvádění omrzí, vrať se zase k nám. Rádi tě uvítáme.“

„Jsi velice laskav,“ odpověděla rezolutně, jak bylo jejím zvykem. „Ale teď už musím opravdu odjet domů. Grace si kvůli mně dělá starosti. Ona to samozřejmě nedovede pochopit. Uznávám, že jsem se zachovala trapně. Odjela jsem na šest neděl do Honolulu a toulám se na ostrovech už desátý měsíc.“

„Tak dlouho již?“

Slečna Minerva přikývla. „Nedovedu si to vysvětlit. Den ze dne si svatosvatě slibuji, že si začnu balit věci — zítra.“

„A ten zítřek nikdy nepřijde,“ řekl Amos. „Tropy tě okouzlily. To se děje leckomu.“

„Slabochům, tos chtěl patrně říct,“ odvětila slečna Minerva špičatě. „Jenomže já mezi ně nepatřím. Jen se zeptej lidí v Beacon Street.“

Amos se mdle pousmál. „Winterslipové to mají v krvi,“ řekl. „Považují se za puritány, ale vždycky je nějak přitahovaly nízké zeměpisné šířky."

„To vím,“ odpověděla slečna Minerva s očima upřenýma na exotické pobřeží. „Proto se jich už tolik vydalo na plavbu za dobrodružstvím ze salemského přístavu. A ti, kdo zůstali doma, tušili, že vystěhovalci uvidí věci, které neměl žádný Winterslip spatřit Ale stejně — anebo právě proto jim záviděli.“ Kývla hlavou. „Ano, kapka cikánské krve. Vyhnala také tvého otce, aby se tady usadil jako lovec velryb, a proto ses také narodil tak daleko od vlasti. Amosi, víš přece, že sem nepatříš. Měl bys vlastně bydlit v Miltonu nebo Roxbury a každého rána docházet se zelenou aktovkou v ruce do bostonské kanceláře.“

„Na to jsem sám už často myslel,“ připustil. „Kdoví — snad bych se tam byl dopracoval slušnějšího živobytí— “

Zatím došli k plotu z ostnatého drátu, neobvyklé překážce na tomto přívětivém pobřeží. Táhl se až dolů k vodě; mořská vlna právě opláchla poslední sloupek a zase opadla.

Slečna Minerva se usmála. „Nu, jsme na místě, kde přestává Amos a začíná Dan,“ pravila. „Vyčkám vhodnou chvíli, abych rychle plot oběhla. Naštěstí se ti nepovedlo postavit plot tak, aby se posunoval s příbojem.“

„Svá zavazadla pravděpodobně už najdeš ve svém pokoji u Dana,“ pověděl jí Amos. „Nezapomeň, co jsem ti řekl o — “

Náhle umlkl. V zahradě za plotem se vynořil zavalitý, bíle oblečený muž a chvátal k nim. Amos Winterslip stál chvíli strnule vzpřímen a v jeho obvykle ospalých očích zablesklo zlostné světlo. „Tak sbohem,“  řekl a obrátil se.

„Amosi!“ zvolala slečna Minerva ostře.

Amos však šel dál a ona se rozběhla za ním. „Amosi, co je to za nesmysl! Jak dlouho jsi už s Danem nehovořil?“

Amos se zastavil pod šamanovým stromem.

„Jednatřicet let,“ řekl. „Desátého srpna tomu bylo jednatřicet roků.“

„To je skutečně již dost dlouho,“ pravila. „A teď hezky obejdi ten svůj hloupý plot a podej Danovi ruku.“

„Vyloučeno!“ prohlásil Amos. „Neznáš nejspíš Dana a způsob jeho života, Minervo. Znova a znova zneuctívá naše dobré — “

„Ale Dan je považován za významnou osobnost,“ namítla. „Je vážený — “

„A bohatý,“ dodal Amos zatrpkle. „A já jsem chudý. Ano, takhle to na tomto světě často chodí. Jenže na onom světě se Danovi jistě dostane spravedlivé odplaty.“

Slečna Minerva nebyla citlivka, ale nenávistný výraz na Amosově vyhublém obličeji ji přece jen poněkud vylekal. Pochopila, že nemá smysl, aby ho dál přemlouvala. „Sbohem, Amosi,“ řekla. „Přála bych si, abys jednou přijel na východ — “

Amos nedal vůbec najevo, že slyšel její slova, a rychle se vzdaloval po bílé písečné ploše.

Když se slečna Minerva otočila, usmíval se jí vstříc z druhé strany plotu Dan Winterslip. „Zdravím tě,“ zavolal. „Přejdi sem na druhou stranu plotu a raduj se zase ze života. Srdečně tě vítám.“

„Jak se vede, Dane?“ Vyčkala, až vlna opadne, a došla rychle k němu.

Vzal ji za obě ruce.

„Mám velkou radost, že jsi tady,“ řekl a jeho oči potvrzovaly tato slova. Ano, Dan to se ženami uměl. „V tomto starém domě je nyní trochu pusto. Potřebuji kolem sebe mladý obličej, aby tam vnesl jas.“

Slečna Minerva pokrčila nos. „Prochodila jsem příliš mnoho zim s galošemi na nohou po bostonských ulicích, než abych si dala takovými řečmi poplést hlavu,“ připomněla mu.

„Zapomeň na Boston! Na Havaji jsme všichni mladí. Podívej se na mne.“

Udiveně si ho prohlížela. Věděla, že mu je třiašedesát, ale pouze husté bílé vlasy, kadeřící se na jeho skráních, prozrazovaly jeho stáří. Obličej, opálený na dlouhých poutích pod polynéským sluncem do nejtmavšího bronzu, neměl Dan zbrázděn jedinou vráskou. Měl pevnou hruď a statnou postavu, takže na pevnině by mu sotva hádali víc než čtyřicet.

„Můj vřele milovaný bratříček tě doprovodil, jak jsem viděl, až na hranici zakázaného území,“ poznamenal, když se ubírali zahradou k domu. „Domnívám se, že mi posílá své nejsrdečnější pozdravy?“

„Pokusila jsem se ho přemluvit, aby ti přišel podat ruku,“ řekla slečna Minerva.

Dan Winterslip se zasmál. „Nesmíš chudáka Amose oloupit o jeho nenávist vůči mně. Vždyť je to jediná náplň jeho života. Večer co večer přichází Amos, postaví se pod svůj saman, kouří cigarety a upřeně hledí na můj dům. Víš, na co čeká? Až mě Hospodin uvrhne do záhuby za mé hříchy. Ano, musím říct, že Amos dovede čekat hodně trpělivě.“

Slečna Minerva neodpověděla. Danův rozlehlý dům, který měl mnoho pokojů, byl posazený v tak malebném zákoutí, že se nad tou krásou až zalykala. Zastavila se a znovu se nemohla vynadívat na tu nádheru: poincianové stromy, podobné obrovským karmínovým slunečníkům, skvostně planoucí zlatém, gigantické banyány se svými purpurovými stíny, její oblíbený strom hau, starý jako sám čas, obsypaný žlutými květy. Snad nejlíbeznější byly rozkvetlé úponky bugenvileje, která pokrývala všechno, čeho se dotkla, cihlově červenou nádherou. Slečna Minerva přemítala, co by asi řekli její přátelé, kteří propukali každého jara ve správně uměřené nadšení nad bostonským městským parkem, být nyní na jejím místě. Snad by je tato podívaná trochu šokovala, protože tato barevná paleta byla příliš křiklavá, než aby mohla platit za zcela úctyhodnou. Šarlatové pozadí — a pro bratrance Dana nesporně přiléhavé.

Došli k postrannímu vchodu do domu, který vedl přímo do obývacího pokoje. Slečna Minerva pohlédla doprava a za spletí listů zpozorovala prosvítat železné mříže a vysoká vrata, která vedla na Kalia Road. Dan jí otevřel a ona vstoupila. Stejně jako většina takových místností na ostrovech byl obývací pokoj ohraničen stěnami pouze ze tří stran: čtvrtou stěnu tvořila rozměrná drátěná síť. Kráčeli po parketové podlaze a vešli do rozlehlé haly. Ze židle poblíže domovních dveří se pomalu zvedla jakási havajská žena neurčitého věku. Byla statná, důstojná zástupkyně tohoto vymírajícího plemene.

„Ano, Kamaikui, jsem zase tady,“ usmála se slečna Minerva. „Vítám vás,“ odpověděla žena. Byla sice služkou, ale mluvila s jistou důstojností domácí paní.

„Máš stejný pokoj jako při první návštěvě, Minervo,“ poznamenal Dan. „Tvá zavazadla jsou již nahoře — a také pár poštovních zásilek, které došly dnes ráno lodí. Nechtěl jsem ty věci poslat k Amosovi. Povečeříme, až se převlékneš.“

„Nenechám tě dlouho čekat,“ odvětila slečna Minerva a pospíchala nahoru po schodech.

Dan Winterslip se zase vrátil do obývacího pokoje. Posadil se do rotangové židle, zvlášť pro něho zhotovené v Hongkongu, a s potěšením pohlížel na četné důkazy svého bohatství. Vstoupil jeho vrchní sluha a nesl na podnose koktajly.

„Dva, Haku“ usmál se Dan. „Ta dáma pochází z Bostonu“

„Jistě,“ zasykl Haku a neslyšně se vzdálil.

Za chvíli potom vstoupila do pokoje slečna Minerva s dopisem v ruce a smála se.

„Dane, to je přímo absurdní!“

„Co se stalo?“

„Snad jsem ti měla povědět, že naši doma již o mne začínají mít starosti, protože se nějak nemohu rozloučit s Honolulu. Pomysli si, nyní za mnou dokonce posílají detektiva.“

„Detektiva?“ Dan zvedl husté obočí.

„Ano, jinak se to ani říct nedá. Ovšem, neděje se to veřejně. Grace píše, že John Quincy dostal od banky šest týdnů dovolené a rozhodl se, že si sem vyjede. ,Drahoušku, aspoň budeš mít společníka na cestu domů,ʻ píše Grace. To je chytře vymyšleno, co říkáš?“

„John Quincy Winterslip? To je asi její syn.“

Slečna Minerva přikývla. „Zatím jsi se s ním nesetkal, Dane, viď? Brzy budeš mít to potěšení. A rozhodně se mu nebudeš zamlouvat.“

„Proč ne?“ naježil se Dan Winterslip.

„Protože je takový spořádaný. Je to milý chlapec, ale ach, tak pedantický. Tato cesta bude pro něj samé trápení. Jakmile dojede do Albany, začne všechno odsuzovat a jen si představ ty dlouhé, únavné míle zklamání, které pak bude muset ještě podstoupit.“

„No, ani bych neřekl. Je konečně přece také Winterslip!“

„Ovšem, ale nemá v sobě ani kapku té cikánské krve. Je to puritán skrz naskrz.“

„Chudák chlapec.“ Dan Winterslip přistoupil k podnosu s jantarově zbarvenými drinky. „Pravděpodobně se zastaví u Rogera v San Francisku. Dopiš mu tam a sděl mu, aby za svého pobytu v Honolulu považoval tento dům za svůj domov.“

„To je od tebe hezké, Dane.“

„Nestojí to za řeč. Mám rád kolem sebe mladé lidi i takového přísného puritána. Protože tě co nevidět zatknou a odvedou zpět do civilizace, uděláš dobře, když si vezmeš jeden z těchto koktajlů.“

„Ráda,“ odvětila slečna Minerva. „Mám beztak v úmyslu předvést ti, co nazývá můj bratr pravou nonšalancí absolventů Harvardovy univerzity.“

„Co tím myslíš?“ otázal se Dan.

„Že je mi úplně jedno, co o mně lidé povídají,“ řekla slečna Minerva a pozvedla sklenici.

Jeho tvář ožila šťastným úsměvem. „Minervo, jsi opravdu správná kamarádka,“ řekl, když ji vedl halou.

„Jaký kroj, tak se stroj,“ odvětila. „Dbám na to, abych se nedržela bostonské módy. Byla by to asi dost trnitá cesta k popularitě.“

„Přesně tak.“

„Nadto budu ostatně zase brzy v Bostonu. Budu běhat po uměleckých výstavách, chodit do literárního salónu básnířky Amy Lowellové a postupně strnu v senilitě.“

Zatím ovšem v Bostonu ještě nejsem, přemítala, když usedala k lesknoucí se tabuli v jídelně. Před ní stál pečlivě vychlazený, skvostný řez zlatavě žluté papáje a vypadal velice vábně. Tam venku pod zahradou bez ustání šuměl neklidný oceán. Slečna Minerva věděla, že jídlo bude prvotřídní: ostrovní rostbíf snad trochu suchý a houževnatý, ale ovoce a salát tento nedostatek víc než bohatě vynahradí.

„Barbara už brzy přijede, že?“ otázala se po chvíli.

Danův obličej se rozjasnil jako pobřeží při východu slunce.

„Ano, Barbara promovala. Čekám ji každým dnem. Bylo by náramné, kdyby ona a tvůj příkladný synovec chytili náhodou stejnou loď.“

„Pro Johna Quincyho by to rozhodně náramné bylo,“ odpověděla slečna Minerva. „Když nás Barbara navštívila v Bostonu, poznali jsme ji jako okouzlující děvče plné života.“

„Taková skutečně je,“ souhlasil Dan hrdě. Dcera byla jeho nejdražším majetkem. „Přiznám se ti, že ji velice postrádám. Cítím se hrozně osamělý.“

Slečna Minerva zkoumavě pohlédla na svého bratrance.

„Ano, slyšela jsem, jak osaměle jsi žil,“ podotkla.

Dan se pod svým opálením zarděl. „Od Amose, že?“

„Nejen od něho. Kdekdo si o tom povídá, Dane. Opravdu, vzhledem k tvému věku —“

„Co to má znamenat, vzhledem k mému věku?ʻ Řekl jsem ti již jednou, že zde jsme všichni mladí.“ Chvíli mlčky jedl. „Jsi správná kamarádka, Minervo — to jsem ti řekl a míním to upřímně. Musíš přece pochopit, že tady na ostrovech se muž chová jinak, než by se choval na pevnině.“

„No,“ usmála se slečna Minerva, „ani na pevnině se všem mužům nedá věřit. Neosobuji si právo, abych ti něco vytýkala, Dane. Ale už kvůli Barbaře — proč si nezvolíš ženu, s kterou by ses mohl oženit?“

„S touto ženou bych se docela dobře mohl oženit — pokud mluvíme o stejné ženě.“

„Mám na mysli ženu, která je všeobecně známá jako vdova z Waikiki,“ odvětila slečna Minerva.

„Tohle místo je hnízdo klepů! Arlena Comptonová je naprosto počestná žena.“

„Pokud vím, bývala sboristkou!“

„To zcela nesouhlasí. Byla herečkou, sice jen pro menší role, než se provdala za poručíka Comptona.“

„A pak vlastním přičiněním ovdověla.“

„Jak mám tomu rozumět?“ vybuchl. Jeho šedé oči hněvivě zablýskaly.

„Slyšela jsem, že poručíkovo letadlo se rozbilo o Diamond Head, protože žena ho dohnala k tomu, aby raději volil dobrovolnou smrt.“

„To je lež, hnusná lež!“ křičel Dan. „Promiň, Minervo, ale nesmíš brát za bernou minci všechno, co na pobřeží slyšíš.“ Na chvíli se odmlčel. „Co bys tomu řekla, kdybych ti prohlásil, že se hodlám s tou paní oženit?“

„Připadalo by mi to bohužel trochu banální,“ odvětila jemně, „a připomněla bych ti, že není blázna nad starého blázna.“ Neodpověděl. „Odpusť, Dane. Jsem sice tvou přímou sestřenicí, ale přece jen vzdálenější příbuzná. Vlastně mi do toho nic není. Může mi to být jedno, ale mám tě ráda. A když pomyslím na Barbaru —“

Dan sklonil hlavu. „Vím to,“ řekl. „Barbara. Nu, nesmíš se znepokojovat. Arleně jsem se ani slůvkem o sňatku nezmínil. Ještě ne.“ Slečna Minerva se usmívala. „Víš, čím jsem starší, tím nesmyslnější mi připadají mnohá stará moudrá přísloví. Zvláště to, které jsem ti před chvílí řekla.“

Dan na ni pohlédl a jeho oči zase hleděly přívětivě.

„Tohle je nejchutnější avokádo, jaké jsem kdy okusila,“ řekla slečna Minerva. „Ale pověz mi, Dane, víš jistě, že mango je poživatinou? Mně se zdá spíš elixírem mládí.“

Alice Comptonová nepřišla už znovu na přetřes, a než dojedli večeři, Dan se dostal opět do dobré nálady. Kávu pili na verandě — na Havaji se jí říká lanai — která přiléhala k obývacímu pokoji. Veranda byla velice rozlehlá; chráněna ze tří stran drátěnými sítěmi proti hmyzu pokračovala až dolů k bílému pobřeží. Jasné barvy Waikiki se už ztrácely ve večerním přítmí.

„Ani vánek nezadýchne,“ poznamenala slečna Minerva.

„Pasátní vítr ustal,“ odpověděl Dan. Měl na mysli blahodárný pravidelný vítr vanoucí — kromě nečetných nepříjemných přestávek — přes souostroví od chladnějšího severovýchodu. „Na nějaký čas si teď bohužel asi užijeme šeredné počasí, bouřlivý vítr kona.“

„Kéž bys neměl pravdu,“ odvětila slečna Minerva.

„Kona mi pokaždé vysaje morek z kostí,“ prohlásil Dan a dopadl těžce na židli. „Vykládám sice, že jsem ještě mladík, ale to je můj oblíbený sebeklam.“

Usmála se. „Ani mladí lidé konu dobře nesnášejí,“ utěšovala Dana. „Vzpomínám si na svou předchozí návštěvu v osmdesátých letech. Tehdy mi bylo teprve devatenáct, ale pořád si na ten chorobný vítr dobře pamatuji.“

„Tehdy jsem tě tu nezastihl, Minervo.“

„Ano. Toulal ses někde po jižních mořích.“

„Když jsem se však vrátil domů, slyšel jsem o tobě. Vyprávěli mi, že jsi vysoká, půvabná blondýna a nejsi tak afektovaná, jak se obávali. A říkali, že máš báječnou postavu — tu sis udržela doposud!“

Slečna Minerva se zapýřila, ale nepřestala se usmívat. „Tak dost, Dane! U nás doma se takhle nemluví.“

„Léta osmdesátá,“ povzdechl si. „Tehdy Havaj ještě byla Havají. Nezkažená země operetní frašky, kde na zlatém trůně seděl král Kalakaua.“

„Vzpomínám si ještě na něj,“ řekla slečna Minerva. „Na ty velkolepé slavnosti v jeho paláci. A ta odpoledne, když se svými nechvalně známými přáteli vysedával na královské lanai, královský havajský orchestr vyhrával u jeho nohou a on občas velkomyslně hodil hudebníkům nějaký peníz. Ano, tehdy byla Havaj ještě barvitým a naivním koutkem země.“

„Jenže s Havají to dopadlo špatně,“ postěžoval si Dan. „Příliš se opičila po pevnině. Zničila ji ta vaše proklatá technická civilizace — automobily, gramofony, rádia, fuj! Ale přesto, Minervo, ale i přesto hluboko dole pod tím vším plynou stále ještě nezbadatelné, temné vody.“

Minerva přitakala a oba zůstali chvíli sedět pohrouženi do vzpomínek. Dan rozsvítil malou lampu vedle své židle. „Chci se podívat do novin, dovolíš?“

„Samozřejmě,“ odpověděla slečna Minerva.

Byla ráda, že se na chvilku odmlčeli. V tuto chvíli, kdy den přecházel v noc, měla Waikiki nejraději. Po kratičkém tropickém soumraku se rychle snesla měkká, svůdná noc. Koberec moře, jablkově zelený za dne, zlatorudý v zapadajícím slunci, se změnil v hluboký purpur. Na vrcholu vyhaslé sopky zvané Diamond Head blikalo žluté oko, jako by chtělo varovat, že podzemní oheň stále ještě nevyhasl. Tři míle dále na západ odtud se začínala rozsvěcovat přístavní světla a dál na moři u korálového útesu svítily lucerny na roztroušených japonských sampanech. Venku na rejdě zahledla obrysy staré brigy, která pomalu plula k branám přístavu. Co chvíli viděla nějakou loď plující od východu s nákladem koření, čaje nebo slonoviny, anebo k východu s obchodníky na palubě a nákladem traktorů. Byly to lodi různého druhu, moderní parníky a staré nákladní lodi, plavidla z Melbournu a Seattle, z New Yorku a Jokohamy, Tahiti a Ria, lodi z každého přístavu všech sedmi moří. Neboť zde bylo Honolulu, uzel Tichého oceánu — vyhlášená křižovatka, na níž, jak se říkalo, se nakonec všechny cesty setkaly. Slečna Minerva si povzdechla.

Uvědomila si, že Dan sebou prudce trhl. Podívala se na něj. Noviny se mu svezly na kolena a upřeně hleděl před sebe. Nyní by ani nemohl předstírat, že je mladý. Jeho obličej vypadal stařecky a unaveně.

„Dane, co se stalo?“ zeptala se.

„Já — já přemýšlím,“ začal pomalu. „Minervo, pověz mi ještě něco o svém synovci.“

Byla udivena, ale nedala to najevo. „O Johnu Quincym? Je to normální, spořádaný Bostoňan. Celý život od kolébky až do hrobu mu nalinkovali. Až dosud se chová konvenčně. Nepostradatelná přípravka, Harvardova univerzita, slušné kluby, rodinný bankovní dům — ano, dokonce chodí s dívkou, kterou mu vybrala jeho matka, a také se s ní zasnoubil. Byly chvíle, jako za války, kdy jsem doufala, že se vzepře, ale kdepak — vrátil se a pokorně zase pokračuje ve starých, vyježděných kolejích.“

„Je tedy spolehlivý — hodný důvěry?“

Slečna Minerva se usmála. „Dane, ve srovnání s tímhle mládencem se i Gibraltar někdy zatřese.“

„A pravděpodobně je také diskrétní?“

„Je diskrétnost sama. Přece ti to říkám. Mám ho velice ráda, ale přece jen by se občas mohl chovat trochu neukázněné. Mám bohužel obavy, že už je na to příliš pozdě. Johnu Quincymu bude pomalu třicet.“

Dan Winterslip se zvedl; tvářil se jako muž, který se právě k něčemu důležitému odhodlal. Za bambusovým závěsem přede dveřmi do obývacího pokoje se objevilo světlo. „Haku!“ zvolal Dan. Japonec přispěchal na verandu.

„Haku, řekni šoférovi — velké auto, ale rychle! Musím dojet dolů k dokům, dřív než President Tyler odpluje do San Franciska! Wikiwiki!“

Sluha zmizel v obývacím pokoji a Dan šel za ním. Slečna Minerva zůstala poněkud překvapeně ještě chvíli sedět, načež také vstala a odhrnula závěs.

„Chceš odcestovat, Dane?“ otázala se.

Dan seděl za psacím stolem a chvatně psal. „Ne, to ne — jenom krátký dopis, musí ještě odejít tou lodí —“

Celé jeho chování projevovalo jakési potlačované vzrušení. Slečna Minerva vstoupila do obývacího pokoje. Za chvilku se objevil Haku se zprávou, že auto předjelo před dům — nemusel to ani říkat, protože zvenčí bylo zřetelně slyšet hukot motoru. Dan vzal z Japoncových rukou svůj klobouk. „Udělej si tu pohodlí, Minervo, vrátím se brzy,“ zavolal a vyběhl z domu.

Patrně nějaká obchodní záležitost, pomyslela si slečna Minerva a pomalu přešla velkou, vzdušnou místností ke stěně, na níž visel portrét jejího strýce Jedediaha Winterslipa, Danova a Amosova otce. Dan dal obraz namalovat podle fotografie po smrti svého otce; bylo to dílo umělce, který měl jisté jméno jako krajinář — ano, pomyslela si slečna Minerva, krajiny a zátiší maloval určitě líp. Ale přesto se mu podařilo zachytit silnou osobnost tohoto přistěhovalce z Nové Anglie, který se usadil v Honolulu jako rejdař velrybářských lodí. Viděla ho pouze jednou, tehdy v osmdesátých letech, muže zlomeného na duchu a na těle, bědujícího nad ztrátou svého jmění, o které před nedávnem přišel, když se jeho lodi potopily v arktických vodách.

Ovšem Dan zase rodinu zachránil, vzpomínala slečna Minerva, domohl se většího majetku, než měl kdy jeho otec. Hovořilo se sice, že jeho obchodním praktikám by se dalo mnoho vytknout — ale také o metodách Bostoňanů, kteří nikdy nevytáhli z domova paty, se leccos proslýchalo. Dan byl příjemný člověk, ať si měl za sebou pestrou minulost. Slečna Minerva usedla ke křídlu a zahrála několik starých, známých taktů valčíku „Na krásném, modrém Dunaji“. Její myšlenky bloudily v letech osmdesátých.

Také Dan Winterslip vzpomínal na tato léta, zatímco jeho vůz uháněl po Kalakaua Avenue k městu. Když však dojel k doku a s trochu těžkým oddechováním spěchal k palubní lávce Presidenta Tylera, zaměstnával se jen přítomností. Měl nejvyšší čas — loď se hotovila právě k odplutí. Protože parník tudy projížděl z Dálného východu, odbýval se odjezd bez slavností, které jsou obvyklé při odjezdu osobních lodí, jež plují jen mezi Honolulu a pevninou. Ale přesto zaznívalo volání „aloha“, některé srdečné, jiné rozechvělé, většina pasažérů byla ověnčena lei a na přístavišti se tísnil vzrušený hlouček.

Dan Winterslip se prodral dopředu a vyběhl po příkře stoupající lávce. Sotva vstoupil na palubu, setkal se se starým známým, druhým důstojníkem Hepworthem.

„Jste zrovna člověk, kterého hledám,“ zvolal Dan.

„Dobrý večer, pane,“ odvětil Hepworth. „Nečetl jsem vaše jméno v seznamu cestujících.“

„Ne, nejedu s vámi. Přišel jsem vás požádat o laskavost.“

Dan mu vtiskl do ruky obálku. „Mého bratrance Rogera ve Frisku znáte. Prosím, odevzdejte mu toto psaní — jemu a nikomu jinému — co nejdříve po příjezdu. Poštovním parníkem by došlo toto psaní pozdě — a takhle je to vlastně lepší. Budu vám skutečně neobyčejně vděčen.“

„To nestojí za řeč, pane. Udělám to pro vás ze srdce rád, byl jste ke mně vždycky laskav. Obávám se, že budete muset opustit loď, pane. Vy tam, ještě moment —“ Uchopil Dana za paži a jemně ho popostrčil k palubní lávce. Jakmile se Danovy nohy dotkly nábřeží, palubní lávka byla vytažena nahoru.

Dan chvíli stál, spoután kouzlem, které cítí obyvatel ostrova vždycky při pohledu na loď plující k pevnině. Pak se obrátil a pomalu kráčel po nábřeží. Před sebou viděl štíhlou, pružnou postavu, v níž poznal Dicka Kaohlu, vnuka Kamaikuina. Přidal do kroku a připojil se k němu.

„Ahoj, Dicku,“ oslovil ho.

„Ahoj.“ Dickův hnědý obličej vypadal nevlídně a mrzutě. „Již dlouho jsi mě nenavštívil,“ pokračoval Dan. „Všechno v pořádku?“

„Jasně,“ odvětil Kaohla. „Jasně, že je všecko v pořádku.“

Došli na silnici a chlapec spěšně odbočil. „Dobrou noc!“ zamumlal.

Dan Winterslip za ním chvilku zamyšleně hleděl. Potom nastoupil do auta. „Už nemáme naspěch,“ řekl šoférovi.

Když zase vstoupil do svého obývacího pokoje, slečna Minerva vzhlédla od rozečtené knihy. „Stihl jsi ještě loď, Dane?“

„V poslední chvíli,“ odpověděl.

„To jsem ráda,“ řekla a vstala. „Vezmu si tu knihu nahoru. Příjemné sny.“

Počkal, až byla u dveří, a pak promluvil. „Minervo, už vlastně ani nemusíš svému synovci psát, aby se u mne ubytoval.“

„Ne, Dane?“ otázala se znovu překvapena.

„Ne, pozval jsem jej sám. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděla a vyšla z pokoje.

Dan osaměl ve velkém pokoji a chvíli neklidně přecházel sem a tam. Potom vyšel na lanai a vyhledal noviny, které četl předtím, a odnesl si je do obývacího pokoje. Snažil se pokračovat ve čtení, ale cosi jej znepokojovalo, takže těkal očima z místa na místo. Pojednou hněvivě vykřikl, utrhl kus stránky s lodními zprávami a papír vztekle rozškubal na kousky.

Znovu vyskočil a dlouhými kroky měřil pokoj. Měl v úmyslu zajít k někomu dole na pobřeží, jenže jeho návštěva z Bostonu nahoře v pokoji — sice mnohem tolerantnější, než bývají průměrní Bostoňané — mu přece jen nedovolila, aby svůj úmysl provedl.

Dan se vrátil na lanai. Tam, pod ochrannou sítí proti moskytům, stálo polní lůžko, na němž nejraději spal; jeho oblékárna byla hned vedle. Bylo však ještě příliš brzy na spaní. Dan vyšel dveřmi a zamířil na pobřeží. Do tváří mu dýchl zrádný, vlahý větřík — kona, chorobný vítr — který zvedne velké příbojové vlny proti pobřeží a na čas znepříjemní ostrovanům jejich pozemský ráj. Měsíc nesvítila ani hvězdy, které obvykle tak přátelsky blikaly, nebylo vidět. Černé vlny se hrozivě převalovaly u břehu. Dan stál a hleděl do tmy — do dáli, ke křižovatce, kde se všechny cesty nakonec protnou. Ponechá-li se jim čas, pokud se jim ponechá dost času ...

Když se Dan otočil, zabloudily jeho oči ke stromu za ostnatým drátem. Pod samanem se rozsvítil žlutý plamének zápalky. Jeho bratr Amos! Pojednou pocítil přátelské zaujetí k Amosovi, měl tisíc chutí jít k němu, aby s ním promluvil, aby si zavzpomínali na dávné dny, kdy si spolu jako chlapci hráli na tomto pobřeží. Ale Dan svůj úmysl neuskutečnil, věděl, že by se namáhal zbytečně. S povzdechem za sebou zabouchl dveře vypletené drátěnou sítí — dveře bez zámku v zemi, kde málokdo má zámek na dveřích.

Unaveně se posadil ve tmě, aby přemýšlel. Obličejem byl obrácen k bambusovému závěsu, který odděloval lanai od obývacího pokoje. Za závěsem se mihl stín, stanul chvíli bez hnutí a pak zmizel. Dan zadržel dech — a stín se objevil opět. „Kdo je tam?“ zvolal.

Silná hnědá paže rozhrnula závěs a Dan spatřil přívětivý hnědý obličej.

„Já dala vaše ovoce na stůl,“ řekla Kamaikui. „Já teď jít do postele.“

„Ovšem, jen jdi nahoru. Dobrou noc.“

Kamaikui odešla. Dan Winterslip zuřil sám nad sebou. Co se to s ním jenom děje? Obstál v tolika těžkých zápasech a nyní je nervózní, podrážděný ...

„Stárnu,“ zamumlal. „Zpropadeně, to snad ne — zavinila to kona! To je ono! Kona! Jakmile začne zas vanout pasátní vítr, budu určitě v pořádku.“

Jakmile začne zas vanout pasátní vítr! Kdy to bude, na to mu zde, na této křižovatce světa nikdo nedovedl dát odpověď.

Kapitola 2
Cylindr

John Quincy Winterslip vstoupil v Oaklandu na palubu převozní lodi. Cítil se skleslý a unavený. Přes šest dní trávil nečinně ve spacích vozech — krátká zastávka v Chicagu právě tak stačila k tomu, aby přestoupil do jiného vlaku — a měl už toho cestování po krk. Poprvé poznával Ameriku — a viděl jí opravdu pořádný kus. Měl dojem, že celou věčnost zíral na nekonečné roviny, na nichž tu i onde stály roztroušené nevkusné nekonečné domky, jejichž obyvatelé jistě ještě nikdy neslyšeli symfonický koncert. Před ním se pomalu plouhal nosič zavazadel s oběma jeho cestovními kufry, golfovými holemi a krabicí na klobouky. Nosič přišel o jednu ruku — jistě při nějaké roztomilé hraniční potyčce — a místo ní měl ocelový hák. Nu, nikdo nemůže popírat cenu ocelového háku pro muže, který je povoláním nosič zavazadel. Jak je to kuriózní a vpravdě západní! — pomyslel si John.

Ukázal na místo na přední palubě a nosič začal skládat zavazadla. John Quincy mu do zdravé ruky vtiskl tak štědré spropitné, že hák se zdvihl k slavnostnímu díkuvzdání k štítku čepice. Mladík, kterému se dostalo takové pozornosti, usedl uprostřed své pečlivě vybírané cestovní výbavy na lavici, sundal slaměný klobouk ze zpocené hlavy a pokusil se trochu si urovnat myšlenky.

Tři tisíce mil ho dělilo od Beacon Street a ještě dva tisíce mil ho čeká! Proč jen, ptal kysele svého já, jindy tak roztomilého, proč se dal přimět k tomu, aby podnikl tuhle nesmyslnou výpravu do pohanské země? Nyní na sklonku června bylo v Bostonu nejkrásněji. Chodil by na Longwood hrát tenis, za dlouhých, vlahých večerů by se ve skifu projížděl po řece Charles, o víkendech by zas mohl hrát v Magnolii golf s Agathou Parkerovou. A musel-li člověk již cestovat, byla tu Paříž. Již dva roky nebyl John v Paříži a zrovna uvažoval, že tam odjede na krátkou dovolenou, když jeho matka přišla s tímhle absurdním nápadem.

Byl to nápad opravdu absurdní. Cestovat pět tisíc mil jen proto, aby tetě Minervě jemně naznačil, že se má vrátit ke svému klidnému, spořádanému životu za nachovými okenními skly Beacon Street. A jaké byly vyhlídky, že jeho rezolutní příbuzná vůbec tohoto pokynu uposlechne? Šance, že bude mít úspěch, nebyla větší než jedna desetina procenta. Teta Minerva byla zvyklá dělat všechno po svém — John si rozmrzele vzpomněl, jak kdysi prohlásila, že si bude k čertu žít, jak se jí zlíbí.

John Quincy by byl nejraději zase doma. Přál si, kdyby tak mohl spěchat po Boston Common do své kanceláře na State Street, kde by připravil návrh na vydání nových dílčích obligací. Nebyl sice ještě spoluvlastníkem firmy — tato čest byla vyhrazena Winterslipům stářím poněkud pokřiveným a holohlavým — ale přesto mu jeho práce přirostla k srdci. Připravoval vydání obligací s láskyplnými obavami a s napětím čekal, jak je přijme veřejnost, tak jako dramatik očekává za jevištěm první provozování své hry. Podaří se mu tuto novou emisi šestiprocentních zástavních listů hravě umístit, anebo o ně úvěrový trh neprojeví žádný zájem?

Chraplavé houkání lodní sirény přeneslo Johna Quincyho do přítomnosti a připomnělo mu místo, kde se teď nachází. Loď se dala do pohybu. Nejasně si uvědomil, že přišla jakási mladá žena a posadila se vedle něj. Převozní loď vyplula do sanfranciského zálivu. John náhle povstal a rozhlédl se kolem sebe, protože nebyl vůči kráse slepý, ať se mu jevila kdekoli.

A nyní viděl krásu, kamkoli pohlédl. Ranní vzduch byl svěží, suchý a jasný. Před Johnem se prostíral tento přístav, tento sen unaveného lodníka, který se změnil ve skutečnost. Když míjeli Goat Island, zaslechl John tlumený hlas vojenské trubky, viděl, jak Tamalpia zvedá pyšně hlavu k průzračné obloze, spatřil San Francisco, které se radostně roztáhlo po četných kopcích.

Loď brázdila vlny a John Quincy seděl tiše a bez hnutí. Za lesem stožárů a lodních komínů se táhlo nábřeží, které bylo dějištěm tolika romantických příběhů, jež ho kdysi okouzlily jako školáka — mladého, hodného Winterslipa bez kapky tulácké krve. Bárka z Antverp, veliký osobní parník z Dálného východu, škuner s pěti stěžni mu znovu vybavily v mysli mnohé polozapomenuté příběhy. Viděl lodě, co připluly z čínských a japonských přístavů, ze vzdálených kokosových ostrovů v Tichomoří. Tato poutavá a pestrá podívaná připomínala divadelní dekoraci — jenomže byla mnohem reálnější.

Pojednou se John Quincy napřímil. Jeho klidné šedé oči se roztáhly úžasem. „Já — já to nechápu,“ zamumlal.

Překvapilo ho, když uslyšel, že promluvil nahlas. To neměl vůbec v úmyslu. Aby nevypadal pošetile, rozhlédl se kolem sebe, jestli neuvidí někoho, komu mohl svou poznámku adresovat. Ale poblíž nikdo nebyl, kromě oné mladé ženy, kterou si ovšem nemohl dovolit oslovit, protože jí nebyl představen.

John Quincy na ni pohlédl. Bude to asi Španělka nebo dívka odněkud z jihu. Měla modročerné vlasy, tmavé oči, které nyní pobaveně zasvítily, a jemný oválný obličej opálený do hněda. Znovu se zadíval na přístav —krása všude vůkol, která se ani lodi nevyhnula — to byl příkrý protiklad cesty po železnici.

Dívka vzhlédla. Uviděla vysokého, širokoramenného mladého muže s nevinným dětským obličejem. Jistě si nebude špatně vykládat, když ho přátelsky oslovím, řekla si v duchu.

„Co jste říkal, pane?“ otázala se.

„Promiňte, já — já,“ koktal. „Nechtěl jsem — totiž bezděky jsem nahlas řekl, že nechápu —“

„Co nechápete?“

„Něco takového jsem ještě nezažil,“ pokračoval a ukázal rukou na přístav. „Byl jsem tady už dříve.“

„Tady už bylo lidí,“ pronesla udiveně.

„Jenomže, abyste mi rozuměla — já tady nikdy předtím ještě nebyl!“

Odsedla si o kousek. „Moc lidí tu ještě nebylo.“

John Quincy se zhluboka nadechl. Takto se asi nikam nedostane. Pocítil nutkání zdvořile pozdravit a odejít. Jenomže patřil k lidem, kteří to, co začali, dotáhnou do konce.

„Pocházím z Bostonu,“ řekl.

„Ach,“ odvětila dívka. To vysvětlovalo všechno.

„A pokouším si ujasnit — ač ovšem nemám vůbec důvod, abych vás tím obtěžoval —“

Ne, to nemáte,“ usmála se. „Ale pokračujte.“

„Ještě do minulého týdne jsem se nedostal na západ dál než do New Yorku. Cestoval jsem sice po Nové Anglii, několikrát jsem navštívil cizinu, ale západ — “

„Chápu. Západ vás nezajímal.“

„To bych neřekl,“ ohradil se John Quincy zdvořile. „Ale připadalo mi beznadějné, že bych mohl kdy probádat tak ohromné rozlohy. A potom, víte, rodina si usmyslela, že bych se měl vypravit na Západ. Nasedl jsem do vlaku a jel a pořád jel a — promiňte — bylo to otravné. A nyní, když jsem se ocitl v tomto přístavu a rozhlížím se kolem sebe, najednou se mě zmocnil takový zvláštní pocit, že tady nejsem poprvé.“

Dívka na něj pohlédla s pochopením. „Jiní lidé zakusili stejný pocit,“ odvětila. „Jsou to vyvolenci. Dlouho vám trvalo, než jste přišel sem, ale konečně jste doma.“ Podala mu útlou hnědou ruku. „Vítejte ve svém městě,“ řekla.

John Quincy si s ní slavnostně potřásl rukou. „Ach, ne,“ opravil ji jemně. „Moje město je Boston. Přirozeně patřím tam. Jenže tady — tady mi všechno připadá důvěrně známé.“ Pohlédl k severu na kopce nad Měsíčním údolím a potom se znovu zadíval na San Francisco. „Ano, zdá se mi, že jsem se tu kdysi dobře vyznal. To je udivující, nemyslíte?“

„Snad některý z vašich předků — “

„Máte pravdu. Zamlada navštívil toto město můj dědeček. Vrátil se zase domů, ale jeho bratři tu zůstali. A syna jednoho z nich jedu navštívit do Honolulu.“

„Ach, vy pokračujete v cestě?“

„Ano. Zítra ráno. Byla jste někdy na Havaji?“

„A — ano.“ Její tmavé tmavé oči zvážněly. „Tam, kde vidíte ty loděnice, začíná východ. Skutečný východ. A tamhle nahoře je Telegraph Hill —“ ukázala prstem. V Bostonu jaktěživ nikdo neukazuje prstem, ale dívka byla natolik půvabná, že John Quincy jí rád tento přehmat prominul. „A kousek dál je Russian Hill a Nob Hill s hotelem Fairmont.“

„Nahoru a dolů — v životě to také tak chodí,“ odvážil se lehčího tónu. „Vyprávějte mi o Honolulu. Patrně je tam ještě tak trochu divočina, viďte?“

Zasmála se. „Do jaké míry to je pravda, se budete muset přesvědčit sám,“ odvětila. „Ale téměř všechny tamní přední rodiny jsou původem z té vaší milované Nové Anglie.,Puritáni s úžehem´, jak jim říká můj otec. A táta vždycky ví, o čem mluví,“ dodala vážně a trochu vyzývavým tónem.

„Nepochybuji o tom,“ souhlasil John Quincy ochotně. Připlouvali k Ferry Building, přístavišti převozních lodí, a kolem nich se na palubě už tísnili jiní pasažéři. „Rád bych vám pomohl s vaším zavazadlem, ale mám sám plno různých krámů. Možná že se tu najde i nějaký nosič.“

„Neobtěžujte se,“ odpověděla. „Docela dobře si stačím sama.“ Zadívala se na jeho krabici na klobouky. „Máte v ní asi cylindr?“ otázala se.

„Ovšem,“ odvětil John Quincy.

Uslyšel její perlivý smích. John Quincy strnul, jako by ho polili studenou vodou. „Ach, promiňte,“ řekla dívka. „Ale brát si cylindr — na Havaj!“

John Quincy stál vzpřímeně jako svíčka. Dívka se směje jednomu z Winterslipů! Vtáhl do plic hluboký doušek svěžího vzduchu těchto širých, volných dálav, kde muži ještě zůstali muži. S klidnou myslí se shýbl, uchopil krabici na klobouky a hodil ji přes palubu. Krabice se pohupovala na vlnách, které ji odnášely od lodi. Cestující se tísnili kolem Johna Quincyho, aby nepromeškali další výlev ztřeštěnosti.

„Vyřízeno,“ pravil John Quincy klidně.

„Ach, to jste neměl dělat,“ povzdechla si dívka.

Měla pravdu, neměl to dělat. Tuto drahou krabici na klobouky dostal k vánocům od své milující matky. A cylindr, který byl uvnitř, mu dodával důstojnosti i ve vybraném prostředí Beacon Street.

„Proč ne?“ zeptal se John Quincy. „Od chvíle, co jsem odjel z domova, mi byl ten zpropadený klobouk jen na obtíž. A my z východních států býváme občas lidem pro smích. Brát si do tropů cylindr? Mohli by si mě splést s misionářem.“ Chopil se svých zavazadel. „Obejdu se už bez nosiče,“ oznámil radostně. „Jářku, bylo to od vás moc milé, že jste mi dovolila takto si s vámi promluvit.“

„Bylo to zábavné,“ odvětila. „Doufám, že se vám my tam venku budeme líbit. Víte, my si totiž přejeme, abychom se zalíbili. Je to až dojímavé.“

„Inu,“ usmál se John Quincy, „doposud jsem se seznámil pouze s jednou Kaliforňankou. Ale —“

„Ano?“

„Tak dalece je vše v pořádku.“

„Srdečné díky.“ A s těmi slovy odešla.

„Prosím — ještě okamžik,“ volal John Quincy. „Doufám, těšil bych se —“

Ale zástup lidí je od sebe oddělil. John Quincy viděl, jak se na něj dívčiny černé oči usmívají, a potom mu stejně neodvolatelně jako jeho hedvábný cylindr zmizela z dohledu.

Kapitola 3
Půlnoc na Russian Hillu

O několik minut později vystoupil John Quincy v San Francisku na pevninu. Učinil sotva tři kroky přes podlahu přístavní haly, když se zástupem protlačil uniformovaný japonský šofér, který s neklamnou prozíravostí poznal hned muže z Bostonu a ujal se ho.

Japonec vyřizoval, že Roger Winterslip je natolik zaneprázdněn, že nemohl přijít do přístavu, ale nařídil, aby se mladý pán ubytoval v jeho vile a potom přijel za svým hostitelem do obchodní čtvrti města, kde spolu poobědvají. John Quincy, potěšený, že zase cítí pevnou půdu pod nohama, kráčel za šoférem k východu. San Francisco zářilo v ranním slunci.

„Domníval jsem se vždycky, že je to mlhavé město,“ řekl John Quincy.

Japonec se zazubil. „Snad mlha dostaví, snad ne. Teď jednou nedostaví. Plosím,“ řekl a otevřel dvířka auta.

Auto projíždělo jasnými ulicemi, ve kterých život zřejmě plynul ve veselém rytmu. Na chodnících stály barevné vozíky prodavačů květin. Třebaže byl John Quincy utrmácen dlouhým cestováním, každým nadechnutím nabíral novou sílu a svěžest. Spřádal plány, jak připraví nové, větší, dokonalejší emise obligací a hravě je rozprodá.

Roger Winterslip nepatřil k lidem, které zlákal život dole na poloostrově, a usídlil se na Nob Hillu. Zvenčí vypadal star0ý dům omšele, ale uvnitř, jak John Quincy záhy poznal, poskytoval všechno myslitelné pohodlí. Shrbený starý Číňan ukázal Johnovi jeho pokoj a mladému muži radostně poskočilo srdce, když konečně zase spatřil opravdovou koupelnu.

Hodinu po poledni otevřel dveře kanceláře, kde měl jeho strýc prosperující stavitelskou firmu. Roger byl zavalitý muž s ruměným obličejem a táhlo mu už na šedesátku.

„Vítám tě, chlapče,“ řekl srdečně. „Jak je v Bostonu?“

„Všem se vede výborně,“ odvětil John Quincy. „Opravdu nevím, jak bych ti poděkoval —“

„Nesmysl! Je mi potěšením, že tě u sebe vidím. Pojď.“

Zavedl Johna na oběd do jednoho z proslulých klubů, kde mu ukázal několik dobře známých spisovatelů. Na jeho hosta nijak zvlášť nezapůsobili, protože Longfellow, Whittier ani Lowell mezi nimi nebyli. Ale i tak se mu tady líbilo, obsluha byla prvotřídní a jídlo znamenité, jaké se na západním pobřeží najde jen málokde.

„A co soudíš o San Francisku?“ vyzvídal Roger.

„Líbí se mi tady,“ odvětil John Quincy prostě.

„Myslíš to opravdově?“ Rogerův obličej se rozzářil. „Nu, je to skutečně město, které se musí zalíbit každému příchozímu z Nové Anglie. Jeho dějiny jsou sice krátké, ale věř mi, chlapče, nabity životem. Když San Francisco přirovnáš k jiným městům, jako třeba k Los Angeles — “

Bylo to jeho oblíbené téma a s chutí se o něm rozpovídal. „Spisovatelé,“ končil svůj výklad, „přirovnávají města často k ženám. San Francisco je ženou, o které nesmíš doma v kruhu rodiny moc vykládat. Ne snad proto, že by nebyla naprosto slušná — ne, to nemyslím — ale její punčochy jsou přece jen o něco málo tenčí a směje se o něco rozpustileji — a lidé by si to mohli špatně vyložit. A navíc se o tak příjemnou vzpomínku nemůžeš s nikým dělit.“

Jídelnou právě procházel vysoký, hubený, dobře vypadající Angličan a chystal se vyjít ven. „Cope! Cope, nejmilejší příteli!“ Roger se rozběhl za ním a zadržel jej. „Hned jsem vás poznal,“ řekl, „třebaže jsme se dobrých čtyřicet let neviděli“

Angličan si k nim přisedl a usmál se poněkud křivým úsměvem. „Milý kamaráde, to zcela nesouhlasí. Trochu přeháníš.“

„Kdepak!“ protestoval Roger. „Rok sem nebo tam, co na tom záleží? To je můj synovec John Quincy Winterslip z Bostonu. Hm — jakou máte teď hodnost?“

„Kapitána. Pracuji na admiralitě.“

„Tedy kapitán Arthur Temple Cope — John Quincy.“ Roger se obrátil k Angličanovi. „Když jsme se v Honolulu seznámili, byl jste lodním poddůstojníkem, pokud se nemýlím. Není tomu ani rok, co jsem o vás hovořil s Danem —“

Kapitán se zatvářil kysele. „Ach, ano, Dan. Pořád si dobře žije, že?

„Ano, je to tak,“ odvětil Roger.

„Není to hanba, že neřádům přeje štěstí?“ poznamenal Cope. Nastalo trapné mlčení. John Quincy znal upřímnost Angličanů, přesto však se ho tento nezahalený projev nepřátelského smýšlení vůči jeho příštímu hostiteli těžce dotkl. Dan je koneckonců přece také Winterslip.

„Hm  ̶  je libo cigaretu?“ ozval se Roger.

„Děkuju — smím vám nabídnout jednu ze svých?“ odvětil Cope a vyňal z kapsy stříbrnou tabatěrku. „Z viržinského tabáku, ačkoli je dělají v Picadilly. Ne? A vy pane — ?“ Podával tabatěrku Johnu Quincymu, který poněkud odměřeně odmítl.

Kapitán si nonšalantně zapálil. „Prosím za prominutí, že jsem se tak vyjádřil o vašem bratranci. Ale víte přece, že —“

„To nic,“ přerušil jej Roger srdečně. „Povězte mi, co vás sem přivádí.“

„Cestuji na Havaj,“ odvětil kapitán. „Dnes ve tři odjíždím australským parníkem. Dostal jsem od admirality jistý úkol. Z Honolulu potom pokračuji dál na ostrovy Line — malé souostroví, které patří nám,“ dodal otcovským tónem.

„Patrně se tam má zřídit nová uhelná stanice?“ usmál se Roger. „Kamaráde, musím zachovat služební tajemství“ Kapitán Cope pohlédl na Johna. „Ostatně, kdysi jsem se seznámil s jednou půvabnou dívkou z Bostonu. Myslím, že byla s vámi příbuzná.“ „Jakže — s dívkou?“ opakoval John Quincy udiveně.

„Jmenovala se Minerva Winterslipová.“

„Ach tak,“ odvětil John Quincy užasle, „vy myslíte mou tetu Minervu?“

Kapitán se usmál. „Tehdy ještě ničí tetou nebyla. Nebylo na ní nic tetičkovského. Ovšem to bylo v Honolulu v osmdesátých letech, když jsme se na staré dřevěné Reliance belhali ze Samoje domů. Vaše teta byla zrovna na návštěvě v Honolulu — v paláci se pořádaly taneční zábavy, konaly se plavecké výlety — ach, kdybych tak byl ještě jednou mladý!“

„Minerva je nyní v Honolulu,“ sdělil mu Roger.

„Neříkejte — opravdu?“

„Ano. Bydlí u Dana.“

„U Dana?“ Kapitán se na chvilku odmlčel. „Její manžel — “

„Minerva se nevdala,“ vysvětloval Roger.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda v Honolulu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.