Dóóóst dobrý zmatky

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý zmatky – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý zmatky

„Doufám, že si užijete moc hezkou dovolenou,“ usmála se maminka a trochu rozpačitě přistoupila ke svý vlastní mamince, jako by si nebyla moc jistá, že i ona si zaslouží připojit se k všeobecný objímačce.

„Nu, děkuju mockrát, Melanie, holčičko,“ rozzářila se babička a pevně k sobě maminku přitiskla, ale hned ji zase pustila. Bylo to zvláštní, ale skoro jsem měla pocit, že babička má slzy na krajíčku, ale snaží se to maskovat svým obvyklým věcným a praktickým přístupem. „Takže v sobotu budeme zpátky. Do té doby tu zůstaneš, viď, Melanie?“

Podle babiččina usměvavýho obličeje se dalo soudit, že otázku pronesla žertem. Ale – opravdu? Nebyl to náhodou způsob, jakým se babička ptala maminky na její nejbližší plány tak, aby nás ostatní nevyděsila? (Až na to, že moje starý známý ustaraný já panikařilo už dávno.)

„Já…? Ale pochopitelně že tady zůstanu!“ zasmála se na ni maminka.

Jen škoda, že předtím na zlomeček vteřiny zaváhala, víte…

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý zmatky

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2003

Copyright © Karen McCombieová, 2003

ISBN 0-439-98203-0 (Scholastic Ltd.)

Z anglického originálu Rainbows, Rowan and True, True Romance (?)

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Boris Lehečka

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 1033. publikaci.

1. vydání, 2005

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2005

Translation © Petra Klůfová, 2005

Cover © Luděk Bárta, 2005

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 80-253-0113-3 (1. vydání, 2005)

ISBN e-knihy 978-80-253-2267-3 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. (Můj) Hlas na baterky…

2. Jarda Loveová – supermodelka!

3. Povídání na draka

4. „Medvídeček“ a blinky blinky

5. Polívka z mořských řas

6. Hnusy a nápady

7. Šťastná rodinka (skoro)

8. Překvápkový focení

9. Jeden dlouhý seznam a cucflek

10. Scény, starosti a sušenky

11. Šifrovaný rozhovor

12. Líbání jazykem (Fúúúj!)

13. Jeden superšok a… auvajs!

14. Smutně, šíleně…

15. Zatoulaný spaní… Ach jo…

16. Pěkně zdravím, pane Tučňáku

17. Kdo přijde první… a kdo první odešel

18. Sny se někdy vyplní (smůla)

19. Poslání: najít maminku

20. Nádhera až k neuvěření…

Předmluva

Milá maminko,

vím, že momentálně jsi tady (teda, přísně vzato, jsi zrovna v Sainsbury), a tak bych ti to všechno mohla vyprávět osobně (jako hned po tom, co se vrátíš ze Sainsbury), ale vtip je v tom, že zatímco jsi byla pryč, nějak jsem si navykla zapisovat všechno, co se přihodilo naší rodině i mým kámošům, a tak mám dojem, že by mi to fakticky scházelo. Takže pokud ti to nevadí, budu dál zvěčňovat všechny naše hrdinský příběhy – a to i když budeš tady a všechno to uvidíš na vlastní oči –, a až dopíšu, můžeš si uvařit hrnek čaje, vzít si na klín kočku a hezky v klidu si o tom přečíst.

A ještě, teda kromě toho, že jsem si uvědomila, že se mi nechce s psaním deníků přestat, dozvěděla jsem se dneska dvě věci: za prvý, že náš psí trumbera Rolf po černých olivách blinká (aby bylo jasno, zblajznul celý ten sáček, cos dneska ráno nechala ležet na kuchyňským stole, a to komplet i s tím igelitovým sáčkem).

A druhá (o moc důležitější) věc, co jsem se dozvěděla, je to, že i když jsem přeborník v umění dělat si ze všeho těžkou hlavu, tak radši budu dál taková, než abych byla ostýchavá. Nechápeš, co to tady plácám? No, jde o tohle: jistě už víš, že jedna z mých nejlepších kamarádek je Sandie. Naprosto. Stoprocentně. Namouduši, na psí uši, na kočičí svědomí. Ale přesto jsou chvíle, kdy člověka dokážou vytočit i jeho nejsuprovější kámoši, a přesně to mi Sandie – trvalá nositelka titulu Nejstydlivější tvor planety Země – provedla dneska ráno. Jo, uznávám, že stydlivost není až tak těžký zločin, třeba jako jsou krádeže aut nebo praní špinavých peněz nebo pirátský přepadání nebo tak něco. Ale dej na mě, že i kdyby Sandie byla zločinec a kradla auta nebo prala špinavý peníze nebo se dala k pirátům, neva… tak děsně.

Stalo se tohle: zašly jsme se mrknout na cédéčka a Sandie u pokladny obsluhoval ten nejnádhernější, nejnamyšlenější a nejprotivnější kluk v celým vesmíru. Chvíli jsme ho hltaly pohledem a pak jsme odklusaly pryč, jenže hned za dveřmi jsme zjistily, že pan Nafrněnec Sandie ošidil, když jí vracel zpátky. Ale myslíš, že tam vlítla a oznámila mu, že ji očesal o celých pět liber? Jasně že ne – na to se děsně, děsně, děsně moc hanebně styděla, bez ohledu na moje upřímně míněný přesvědčování, že se nesmí dát od nikoho ošidit, i kdyby to bylo neúmyslně.

A jestlipak uhodnete, co se stalo pak? No jo… nechala jsem se od Sandie uprosit, abych já sama – rudá jako rajče a vylepšená super přitažlivým koktáním – skončila u pokladny, kde jsem zkoušela panu Nafrněnci vysvětlit jeho omyl s drobnýma. Otráveně mě poslouchal, přehazoval v puse žvejku a tvářil se, že ho zajímám asi jako zácpa, zatímco Sandie se zbaběle schovávala za regálem s cédéčky Enriqua Iglesiase. (Nemohla si aspoň vybrat něco poslouchatelnějšího?)

Potom pan Nafrněnec chtěl vidět účtenku, ale i když jsem mávala rukama jako zmagořený větrný mlýn, Sandie se ze svý cédéčkový schovávačky odmítla hnout. Takže já pitomá k ní musela jít sama a vzít si účtenku a potom se uličkou hanby vrátit zpátky k pokladně, zatímco pan Nafrněnec a jeho stejně nafrněný kámošové prodavači ohrnovali nos nade mnou i nad mou dementní kamarádkou. A ta celou tu dobu, to jen tak mimochodem, akorát jukala přes cédéčka s Enriquem a připomínala čerstvě vyoranýho kočkodana. Senzace, fakt. Leda ve snu…

Hádám, že to celý znamená, že my dvě si už nikdy netroufnem zajít do tohohle obchodu, a to všechno jedině vinou Sandiiny šílený stydlivosti, co z nás dvou udělala párek přiblblých buranek.

No tak jo… Tak já už se na Sandie nebudu zlobit (i když pořád ještě slyším pošklebování těch puberťáků, kterým všechno komentovali, když jsme se konečně plížily ven), protože dokonce ani já nejsem vždycky tak udatná, abych se aspoň občas nezměnila na přitroublou stydlivku se zauzlovaným jazykem, jak se ostatně co nevidět dozvíš, maminko…

Mám tě moc ráda.

Ali

(tvoje dítě lásky č. 3)

P. S. Promiň, pokud ti moje míchanice z blinkání, stydlivosti, zácpy, kočkodanů a buranů připadá jako děsnej zmatek, ale, é, hm, to už ke mně přece patří! (Radši si na to rychle zvykni…)

(Můj) Hlas na baterky…

„Hmmm… miniminimmm…“

Byl to slaboulinkatý zvuk a vycházel od úplně mrňavýho růžovoučkýho stvoření. Bylo to takový spokojený nezvučný broukání a stvořeníčko se jmenovalo Ivy a je čirou náhodou moje nejmladší sestra (což jsem si ještě nestačila pořádně srovnat v hlavě). A růžová, to byla barva jejího oblečení, od kraťasů až po tričko a gumový minisandálky velikosti „prťavá“.

„Ppppttt-úúúchchch!“

Tenhle další slaboulinký zvuk vycházel od ještě mrňavějšího tvorečka. Tentokrát od chlupatýho piditvorečka.

„Co to bylo?“ podivila jsem se při pohledu na ospale mžourajícího gerbilka, kterýho broukající Ivy jemně držela v hrstičce. Měla jsem podezření, že jsem právě vůbec prvně zaslechla gerbilí prdík.

„Kýchnutí!“ poučil mě bráška Tor, zatímco drbal vymetenou podlahu klece dezinfekcí a žlutýma gumovýma rukavicema, co mu byly komicky veliký. Konečky prázdných prstů se bláznivě plácaly a třepetaly do všech stran, jako by byly z citronovýho želé. Náš věčně načuřený pejsek Winslet – stulený na zaprášený podlaze naší kůlny předstíral tvrdý spánek – jedním pootevřeným okem se zájmem sledoval třepetavý rukavice. Vsadila bych se, že v tu vteřinu, co Tor rukavice odhodí, Winslet je čmajzne a přidá je ke svým nasysleným prapodivným psím pokladům, poschovávaným v temných a neprobádaných hlubinách našeho domu.

Ale zpátky k tomu druhýmu slaboulinkýmu zvuku: no jasně, že to „Ppppttt-úúúchchch“ bylo kýchnutí. Koneckonců tohle byl taky ten hlavní důvod, proč jsem slunný pondělní odpoledne trávila zašitá v zahradní kůlně se sedmiletým klukem, úplně mrňavou holčičkou a taky ve společnosti zlodějskýho psa a viry prolezlýho gerbila. Nikdo mi nemusel vysvětlovat, že poslední den letních prázdnin bych dovedla strávit nesrovnatelně zajímavějším způsobem (například Jabla se zrovinka rozvalovala na zahradě na koberečku a snažila se vstoupit do novýho školního roku jako opálená bohyně), ale na druhou stranu, mně vážně nevadilo pomáhat Torovi s vyfešákováním kůlnový marodky. A kromě toho šlo o suprovou příležitost skámošit se trochu víc s malou Ivy. Jo, už to sice bylo celýho tři a půl roku, co přistála na matičce Zemi, ale my všichni ji znali teprve od sobotního odpoledne, kdy se maminka zčistajasna objevila spolu s ní, takže pochopte, že nejspíš jsme přece jenom měli kapku co dohánět.

„Hele, a co myslíš…“ zahuhlala jsem a sklonila se co nejníž, abych viděla na gerbila uvelebenýho v Ivině náruči, „…líbilo by se Šťouralovi, kdybychom mu na jeho pidi usmrkanej frňousek sehnali pidikapesníčky?“

Takhle jsem šaškovala jen kvůli Ivy, ale ta místo aby se usmála, akorát si přestala broukat a nechápavě nakrčila čumáček. Prozatím před námi nepronesla skoro ani slovo a taky se skoro vůbec neusmívala. Maminka nám vysvětlila, že Ivy je už zkrátka taková… náš skoroněmý bráška Tor v menším holčičím vydání. I když, kupodivu, během těch dvou dnů, co uběhly od chvíle, co se u nás objevila Ivy, nebyl ani zdaleka tak mlčenlivý jako dřív. Doslova se do sestřičky zamiloval, zvlášť když mu svitlo, že je stejně trhlá přes zvířata jako on. Nechápejte mě špatně; vůbec nešlo o to, že by rázem začal mlít jako kolovrátek nebo tak, ale všechno nasvědčovalo tomu, že společnost dítěte ještě němějšího než on sám kdovíjak stimuluje Torovy hlasivky. Ale kdoví, možná v tom jistou roli hrálo i docela obyčejný nadšení nad maminčiným návratem, který Tora dostalo do povídavý nálady. Co ale bylo zvláštní, na mě to všechno mělo totálně opačný účinek…

„Branston,“ řekl Tor káravě, vytáhl citronově žlutý prsty z klece a hrábl do igelitovýho pytle vedle zdi, odkud vylovil hrst čerstvý podestýlky, která sloužila místo slámy.

„Branston? O čem to mluvíš, hele?“ zeptala jsem se, protože teď jsem s nechápavým údivem byla na řadě já.

„No, tak se přece jmenuje můj gerbil, Ali!“ opravil mě Tor, který nijak neskrýval zděšení nad faktem, že jsem popletla něco tak samozřejmýho. „A žádnej Šťoural!“

Malá Ivy důrazně přikyvovala. Áha… tak nad tímhle předtím krčila nosík, a ne jenom nad mým trapným pokusem dělat legraci. Možná jsem se v jejích velkých hnědých očkách začínala měnit na jedno superkolosální zklamání. Ach jo… to poslední, o co jsem stála, byla role starší sestry, která hned od začátku nestojí za nic.

„Ale já přece věděla, že se jmenuje Branston! Jen jsem si dělala legraci!“ lhala jsem a usilovně se zubila od ucha k uchu. „Já samozřejmě vím, že žádný Šťoural neexistuje!“

„Ale jo, existuje!“ opravil mě znovu Tor. „Šťoural se jmenuje Branstonův brácha!“

„Echuch… Ale to jsem taky věděla. Akorát jsem si z vás dvou utahovala…“ kličkovala jsem, i když mi bylo jasný, že Tor ani Ivy mi na ty výmluvy ani na vteřinku neskočili.

„Ppppttt-úúúchchch!“ kýchnul znovu Branston a po celý kůlně rozprsknul miliony minibakterií.

Užuž jsem se chtěla zeptat, jestli je možný, aby se lidi nakazili gerbilími bacily (vůbec se mi nelíbila představa, jak při zítřejším ranním shromáždění ve škole budu dělat jedno „Ppppttt-úúúchchch!“ za druhým), když jsem si uvědomila, že Tor by si to jistě vyložil jako příšernou urážku svýho usmrkanýho mazlíčka, a já si u bratříčka zavařila dost průšvihů i bez toho. Kdepak… rychle jsem potřebovala odkormidlovat hovor od gerbilů někam jinam, k něčemu, co by Ivy dokázalo, že – svým vlastním způsobem – jsem stejně prima jako Tor.

„Tak jo, jo!“ zajásala jsem nadšeně. „A co kdybych vám dvěma vyprávěla pohádku?“

Pro vyprávění pohádky jsem se rozhodla z toho důvodu, že jediný další obory, ve kterých jsem vynikala, bylo dělat si starosti, cpát se čipsama a předběhnout celou rodinu ráno do koupelny, a já si nějak neuměla představit, že něco z toho by udělalo dojem na tříapůlletýho mrňouse. (I když, kdoví, možná bych Ivy ohromila tím, kolik čipsů si dokážu narvat do pusy najednou…)

„A jakou pohádku?“ zajímal se Tor, opatrně si od Ivy vzal Branstona a položil ho i s celým nákladem gerbilích bacilů do čerstvě vygruntovaný klece.

No, o tom jsem neměla potuchy. Tak zoufale jsem chtěla zavést řeč jinam, že jsem plácla to první, co mi přišlo na rozum, ovšem pod Iviným rentgenovým pohledem jsem si přiznala, že se musím vytasit s něčím fakt suprovým, jinak riskuju, že svou zbrusu novou sestřičku zklamu podruhý.

„Tak teda…“ pokývala jsem hlavou v naději, že tím kýváním si z mozkových buněk nějak vytřepu pořádný nápad.

Dvě tvářičky ke mně vzhlížely s dychtivým očekáváním. Vlastně, byly to tři tvářičky; Winslet mezitím ráčila otevřít i druhý oko, i když jsem měla neblahý tušení, že zatímco Tor s Ivy čekají, kdy ze sebe začnu sypat pohádku, Winslet by daleko radši slyšela kouzelnou formulku „Večeře!“. No, tak to máš ale pech, ty psí chlupáči – do večeře zbývá ještě moře času.

„Uch… Tak bylo… bylo nebylo…“ hrála jsem o čas a v duchu prosila, aby mě do vteřinky zasáhl blesk nápadu.

A zčistajasna se to stalo a nápad se po mně rozlil jako teplá sprcha. (No jo – takhle poeticky to neproběhlo, spíš jako by mi to v hlavě udělalo pink!)

„Tak teda, bylo nebylo,“ začala jsem znovu a tentokrát s větší jistotou, „žil kluk a holčička a jmenovali se Martin a Melanie.“

Tor se rozzářil, protože naráz poznal začátek pohádky, ale Ivy na mě nepřestávala upírat obrovský hnědý kukadla a čekala, co jako bude dál. A Winslet, ta jenom zklamaně pleskla hlavou zpátky na podlahu a začala hlasitě chrápat, protože o jídle jsem se nezmínila ani vzdáleně.

„Hele, ta holčička – a byla hezká?“ vyptával se Tor, který tuhle pohádku měl v malíčku stejně jako přehled o naší košatý rodině. To ovšem nebylo nic divnýho, protože jsem vyprávěla sice pohádku, ale současně to byla i historie naší rodiny, a já mu ji předtím vyprávěla snad miliardkrát – nejčastěji ve chvílích, kdy ho noční můra zahnala do bezpečí mý postele.

„No jasně, byla hezká,“ potvrdila jsem.

„A ten kluk byl hodný a byla s ním legrace?“

Vzpomněla jsem si na fotky, co jsme měli z taťkova mládí, kdy byl samý úsměv a vypadal tak jako ježatě miloučce.

„Přesně tak, Tore, byl moc milý a legrační. A pak se stalo, že ten kluk a holčička se spolu potkali –“

„V krámku s kolama!“ skočil mi do řeči Tor.

„Jo – potkali se v krámku s kolama, kde ten kluk pracoval, a šíleně se do sebe zamilovali zrovinka nad policí s náhradními dušemi!“

Tor se zahihňal, ale Ivy nic. Hádala jsem, že jí chvíli potrvá, než si navykne na můj dost dementní smysl pro humor.

„No, a protože se měli tak rádi, tak měli svatbu a stali se z nich pan a paní Loveovi, protože takový měli příjmení. A potom se jim narodilo miminko číslo jedna a dostalo jméno –“

„Linnhe!“ vyjekl Tor, až Ivy leknutím nadskočila.

„A potom měli miminko číslo dvě a to pojmenovali…“

„Jabla!“

„Správně!“ zasmála jsem se. „Potom přišlo na řadu miminko číslo tři a tomu dali jméno…“

„Ali!“

Ivy při zaslechnutí mýho jména vykulila očka a broukla „Ali!“, což mě uvnitř kapánek rozhodilo, protože prozatím jsem od ní uslyšela akorát jediný slova „Ben!“ (jméno jejího psa doma v Cornwallu) a „Mňam!“. (Naše Ivy si podle všeho v jídle moc nevybírala a baštila s chutí – jenže zatím ještě neotestovala Jabliny kuchařský výtvory…)

„Potom se jim narodilo miminko číslo čtyři,“ pokračovala jsem. Dobře jsem si pamatovala, že tenhle kousek pohádky Tor zbožňuje, „a to pojmenovali…“

„Tor!“ vypískl Tor.

„Tor,“ opakovala po něm Ivy tiše. Tahle hra se jí podle všeho začala zamlouvat.

„A potom se jim narodilo miminko číslo pět a to dostalo jméno…“

Tak tohle bylo nový prodloužení naší starý pohádky. Ani já, ani Tor jsme nic neříkali a jen jsme se v předklonu zubili na Ivy a čekali, jestli ji to trkne. A zrovna když na nás beze slova koukala z jednoho na druhýho z nás, dopověděl správnou odpověď úplně jiný hlas.

„Ivy!“ To volala maminka. Stála ve dveřích kůlny s rukama v bok a plavohnědý vlnitý vlasy měla zezadu ozářený sluníčkem jako svatozář. „Koukám, že si tu docela užíváte.“

Sotva promluvila, Ivy vystartovala a omotala packy kolem maminčiny dlouhý džínový sukně (a samozřejmě i kolem jejích nohou pod džínovinou).

„Ali nám vyprávěla pohádku,“ vysvětlil Tor, protože já jako mávnutím kouzelnýho proutku ztratila hlas.

„Já ji slyšela!“ zasmála se maminka a vešla do kůlny. (Není to snadný, když člověku visí na nohách mrňousek.)

Těpic! pomyslela jsem si zpanikařeně. Jak dlouho maminka vlastně stála za dveřmi a poslouchala?

Věděla jsem, že vlastně nemám důvod se stydět, i kdyby maminka tu pohádku slyšela, ale zkuste to vysvětlit mým zrudlým tvářím, co mi v tu chvíli hořely stejně růžovým odstínem jako Ivino tričko.

„A vůbec,“ usmála se maminka, jemně se Ivy vypletla a se zkříženýma nohama se uvelebila na podlahu kůlny, „copak jste tady všichni podnikali, zatímco jsem byla pryč?“

Téééda! Tak na takovou otázku se těžko dalo odpovědět nějak stručně. Já a Linn a Jabla a Tor jsme všichni hlavně vyrostli, že jo. A kromě toho jsme si našli spoustu nových kamarádů… čistě náhodou jsme si doma založili útulek pro kazový a nemilovaný zvířátka… a Linn se začala chovat jako generál… a Jabla je pořád potrhlejší… a z Tora vyrostl záchranář/veterinář (zatím bez zvířecí sanitky)…

Jé! Při maminčině tázavým úsměvu mi náhle svitlo, že tou otázkou myslela, co jsme jako dělali dnes odpoledne, zatímco ona dělala taťkovi společnost v krámku s kolama. Neptala se na to, co jsme dělali během těch čtyř let, co byla pryč předtím.

Uf…

Maminka se na mě nepřestávala usmívat a čekala na odpověď. Vypadala přesně tak krásně, jak jsem si ji představovala v tý legračně jednoduchý pohádce, kterou jsem zrovna vyprávěla Torovi a Ivy. A najednou se mi přihodilo něco superdivnýho: jo, možná jsem jí fakt chtěla odpovědět, a navíc jsem se strašně moc toužila zeptat, jak si s taťkou rozumějí a jestli si to už všechno vyřešili, ale jak říkává babička (a ona si potrpí na super rozumný moudra), člověk zkrátka nemůže vždycky mít všechno, co chce. Bylo to zvláštní; i když jsem se fakt moc snažila vytlačit slova z krku, úplně hmatatelně jsem cítila, jak se hlas ve mně scvrkává, ach jo, propáníčka…

„Chrrrrch!“

Maminka se při tom divným zachrchlání, co mi vylezlo z vyschlý pusy, maličko zamračila. Bylo to k zešílení: Linn byla vyšší, hezčí a chytřejší, než když ji maminka viděla naposledy, z Jably se vyklubala tvůrčí a zajímavá bláznivka, ale já? Při pohledu na mě si maminka nejspíš pomyslela: „Ani si nevzpomínám, že bych tenkrát měla tak debilní dceru, jako je tahle!“

Ježkovy voči, co je to se mnou? Neměla bych se v maminčině společnosti začít konečně uklidňovat a nestydět se jako šestiletý mrňous první den ve škole?

„Už je to dobré, Ali? Neškrábe tě náhodou v krku nebo tak něco?“ zeptala se maminka s ustaraným výrazem.

Spíš se mi v hlavě uvolnil šroubek, brečela jsem v duchu, protože hlas se mi pořád odmítal zapnout.

Díkybohu, že byl po ruce někdo ještě idiotštější než já a odpoutal maminčinu pozornost od mýho utrpení.

„Jablo?“ vyhrkla maminka udiveně, když ke dveřím kůlny přisvištělo tornádo v pantoflíčkách a bikinách se vzorem americký vlajky.

Jabla k nám natáhla ruku ověšenou řadami cinkajících kovových náramků, ve který svírala pomuchlaný časopis, a bodala do něj ukazováčkem, až papír chrastil.

„Já… já… já…“ koktala, přitom poskakovala na jednom místě jako na pérku a vůbec vyváděla jako nepříčetná. Ne snad, že bychom ji slyšeli, i kdyby mluvila sebelogičtěji – všechno to zběsilý hopsání a šustění a cinkání vytrhlo Winslet z hlubokýho spánku a donutilo ji štěkat jako na olympiádě.

„Cože?!“ zařvala jsem na Jablu, protože jsem konečně našla hlas a navíc riskovala život a prsty ve snaze zaklapnout Winslet čelisti.

„Já… já jsem… já jsem slavná!“ vyžbleptla konečně Jabla a hned nato se bouřlivě rozbrečela.

Uch, krindypindy. Teď si maminka bude myslet, že má hned dvě šílený dcery. A vůbec bych jí neměla za zlý, kdyby do kufru naházela Iviny růžový šatičky a prvním vlakem odsvištěla zpátky do Cornwallu…