Petr Hudský

Vystudoval speciální pedagogiku se zaměřením na vzdělávání osob se zrakovým postižením a osob s poruchami chování. Literárně debutoval souborem povídek s nečekanými konci „Hrubý pytel, hrubá záplata“. Druhou knihou jsou „Kacířské nápady“, které původně vznikly jako divadelní hra, tu v současné době uvádí divadelní společnost „Krutodivadlo Kachny!“.

V červnu a červenci 2010 byla hra přijata k hostování na festivalu Drabyna v ukrajinském Lvově. Součástí představení je i krátký studentský film „Kriminál“, který podle jedné z kacířských povídek natočila v létě 2009 posluchačka písecké FAMO Kristýna Klodnerová a který získal v roce 2010 na Noci filmových nadějí druhé místo.

Maso od šibenice

A bylo jaro. Všechno kvetlo, ale pravšechno. Louky rozkvetly, lesy se zazelenaly a oběšenci opět byli cítit na míle daleko. Tak začíná příběh tuláka Matěje, který se ocitne v nesprávný čas na nesprávném místě a je neprávem obviněn ze čtyřnásobné vraždy. Před oprátkou je sice na poslední chvíli zachráněn, ale musí vstoupit do služeb jednoho z nejkrutějších pánů v zemi jehož příkazy zpočátku plní bez výhrad. Časem však zatouží po jiném životě. Z kornelského hradu se jen tak neodchází a každý, kdo se protiví baronově vůli, je tvrdě potrestán... Temné středověké dobrodružství z pera autora kriminálky Anděl.

Petr Hudský

Maso od šibenice

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Petr Hudský c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-92-5

Obsah

I. Memento moři

II. Velitel královské hlídky

III. Cesta do Mormoku

IV. Selekce

V. Kornel

VI. Druhé setkání s baronem

VII. Elverský katapult

VIII. Turnaj

IX. Elita

X. Adopce

XI. Inkvizitor

XII. Róza, baronova žena a jeskyně

XIII. Tábor Lamark

XIV. Válka s Elverem

XV. Podzemí

XVI. Jáma

XVII. Útěk

XVIII. Dezertér

XIX. Jižní věž

XX. Západní věž

XXI. Bez pravidel

XXII. Izabela

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Věnováno

(v abecedním pořadí)

Philippu de Brocovi, K.J.Erbenovi, Jakobovi Grimmovi,

Wilhelmovi Grimmovi, Robinu Hoodovi,

Siru Walteru Scottovi, Paulu Verhoevenovi

a Karlu Zemanovi

Všechny postavy jsou smyšlené a jakákoliv podobnost

se skutečnými osobami je buď čistě náhodná,

nebo zcela záměrná.

Veškerý děj je také smyšlený a od počátku

do konce úmyslně přizpůsobován

autorovým záměrům

I. Memento moři

A bylo jaro. Všechno kvetlo, ale pravšechno. Louky rozkvetly, lesy se zazelenaly a oběšenci byli opět cítit na míle daleko.

V horkém letním dni se cestou mezi poli blížili k lesu dva jezdci. Oba po zuby ozbrojení. I ne příliš zkušenému oku by bylo zřejmé, že se všemi těmi meči, noži, dýkami, luky a dalšími zbraněmi, které byly i nebyly vidět, umějí až příliš dobře zacházet a výčitkami svědomí kvůli tomu rozhodně netrpí.

Žoldáci, řekl by si každý. A možná, možná něco mnohem horšího, dodal by po chvilce, ale nahlas by to určitě neřekl.

Oba muži byli nápadně dobře oblečení, ovšem bez sebemenší známky vkusu. Snad ani jedna část jejich oděvu se nehodila, ať už střihem či barvou, k jiné, ale to je zřejmě netrápilo, stejně jako je netrápil osud původních majitelů.

Mladší z jezdců se jmenoval Oliver a byl mnohem schopnější a mnohem chytřejší než jeho společník Samuel. Nutno dodat, že chytřejší než Samuel byl v této části středověké Evropy opravdu kdekdo, ovšem téměř nikdo nebyl silnější.

Vjeli do lesa, kde byl příjemný chládek. Po pravé straně lesní cesty stálá malá kaplička, po levé tekl potok. Zastavili, seskočili na zem a napili se z potoka. Samuel se blaženě rozvalil do trávy, Oliver setrval u vody déle a začal si omývat obličej. Koně začali spásat trávu u cesty. Samuel přimhouřenýma očima pozoroval oblohu a zrovna si lámal svoji velikou hlavu, cože mu to připomíná ten veliký mrak přímo nad ním, když náhle do ticha zachraptil hlas, který idylu surově přerušil: „Podarujte, dobři lidé, ubožáka. Udělejte dobrý skutek.“

Samuel a Oliver se rychle vymrštili a otočili za hlasem, v rukou se jim s neuvěřitelnou rychlostí objevily meče.

V malé kapličce seděl zbědovaný žebrák. Byl neuvěřitelně špinavý (a to si nikdo z nich s čistotou velkou hlavu nedělal) a v takových hadrech, že se mu museli posmívat snad i sami příslušníci jeho bídného cechu.

Oba muži došli s tasenými meči na několik kroků ke kapličce. Chvilku se na žebráka dívali a potom pomalu meče zasunuli zpátky. Samuel se pohrdavě ušklíbl, otočil a vrátil se k potoku, kde se posadil na pařez. Oliver vytáhnul z měšce malou minci a hodil ji tomu páchnoucímu stvoření do klína. Prý to nosí štěstí.

„Díky, pane, díky,“ téměř se zalykal vděčností žebrák. Oliver se k němu otočil zády a chtěl také odejít, ale po dalších žebrákových slovech se zarazil: „Máte dobré srdce, pane, na rozdíl od těch lakomců z Kornelu.“

Při zmínce o Kornelu se na sebe Oliver a Samuel tázavě podívali. Žebrákovi zřejmě vůbec nedošlo, jak mocně jeho slova zapůsobila.

„Z Kornelu?“ obrátil se k němu Oliver. Když jim to žebrák potvrdil, vyměnili si se Samuelem další rychlý pohled. „To jsi patrně špatně viděl. Co ti by tady dělali? Kornel je dobrých dvacet mil odtud.“

„Byli to oni, přísahám. Asi před hodinou tady byli.“ Samuel vstal. „A nedali mi ani vindru.“

„A nebyli třeba z Mormoku? Nebo z Gondaty?“ Oliver teď z žebráka nespouštěl oči.

„Ne, pane. Tohle byli Kornelští. A měli dost napilno. Už několik dnů hledají zbojníky.“

„Proč by kornelský pán honil na cizím panství zbojníky?“

„Protože ho okradli.“

„Okradli?“ podivil se Oliver. „Barona?“

O baronovi z Kornelu slyšeli všichni. A všichni se ho báli. Ani královský regent by si nedovolil položit mu přes cestu stéblo.

„Přepadli prý vůz, jenž vezl z přístavu na Kornel zboží, které přivezla jedna z baronových lodí z Východu.“

„Zatraceně,“ ulevil si Oliver. Baronova loď… Mozek se mu rozjel na plné obrátky. Samuelův ne.

„Baron prý zuří,“ dodal žebrák.

Žebrákova slova vytrhla Olivera ze zamyšlení. Udělal nepatrný krok dopředu a naklonil se k žebrákovi. „Co víš o těch zbojnících?“

Koutkem oka si všimnul, že Samuel si nervózně hraje s rukojetí nože. A žebrák se ochotně rozpovídal: „Jsou tady v kraji už několik let, nikdo neví, kolik jich je. Někdo říká padesát, slyšel jsem dokonce i sto, ale to budou povídačky. Myslím, že jich nebudou víc jak dva tucty. Přepadají, znásilňují a zabíjejí podél cest v celém kraji. Bohaté, chudé, muže, ženy, děti, starce… to jim je jedno. Odváží se i na menší vesnici. Nikdo nikdy neví, kde se zrovna objeví. Regent na ně vypsal odměnu, ale zatím to všechno bylo marné…“

Oliver i Samuel se ušklíbli.

„Tak to je asi nenajdou ani vojáci ze slavného Kornelu.“

Žebrák pronesl s neochvějnou jistotou: „Říkali, že do tří dnů nebude nikdo z té chátry naživu.“

Úsměvy jim odumřely na rtech. Oliverovi se náhle sevřel žaludek a Samuel nevěřícně otevřel hubu. Už zase vypadá jako chrlič, blesklo Oliverovi hlavou, ale žebrák ho zajímal stále víc.

„Do tří dnů?“ řekl posměšně. „Nechytili je za takovou dobu a najednou je chtějí všechny dostat do tří dnů?“

„To je omyl,“ pokračoval žebrák. „Snažili se je pochytat regentovi vojáci z Mormoku, fardarští vojáci, dobrovolníci z Turany, dokonce i žoldnéři gondatského knížete, ale nikdy ne pán z Kornelu. Dokud se neodvažovali na jeho panství, nechal je být, ale teď je s těmi bastardy konec.“

Oliver se opět usmál a pokrčil rameny. „Ale to je nejprve musí najít.“

„On už si je najde.“

„Baron?“

„Bruno.“

Při zmínce o Brunovi se oba muži na sebe znovu zneklidněně podívali. Samuel si přejel rukou přes bradu. O Brunovi, nejlepším z baronových lidí, se vyprávěly neuvěřitelné legendy. Rozený bojovník. Nedal se zastrašit, uprosit ani podplatit. Do Oliverova žaludku se vrátily křeče.

„Viděl jsi ho? Viděl jsi Bruna?“ řekl to tak, že i žebrák postřehl v jeho hlase zájem.

Žebrák důležitě pokýval hlavou: „Ano.“

„Jak vypadá?“

„Schopně.“

Oliver si honem snažil vzpomenout, co kdy o Brunovi slyšel: „Má prý pod okem jizvu.“

„To je pravda, jizvu na tváři skutečně má,“ řekl žebrák.

„To on vedl ten oddíl před hodinou?“ zeptal se Oliver.

„Ne, byl tu sám. Už včera.“

„Sám?“ podivil se Samuel. „Vždyť jsi říkal, že zbojníků jsou nejmíň dva tucty.“

Žebrák pokrčil rameny: „Taky jsem mu to říkal, ale on…“ větu nedopověděl, pouze mávnul lhostejně rukou, zřejmě napodoboval Brunovo gesto.

„Co on?“ zeptal se Samuel netrpělivě.

„Jenom se smál, že to je tak akorát.“ Oliver a Samuel si vyměnili další nechápavý pohled. „A že to alespoň bude spravedlivé.“

„Takového chlapa bych chtěl vidět,“ zabručel spíš pro sebe Samuel.

Já snad ani ne, pomyslel si Oliver. Pak se znovu podíval na žebráka: „O čem s tebou ještě mluvil?“

Než spustil, musel žebrák chvilku přemýšlet: „Ptal se na jejich vůdce, říká si prý Černý pavouk.“ (Zvláštní, jaká si všichni pitomci dávají jména.) „Je to prý velký chlap s vlasy až do pasu, nosí pozlacený kabát a pohanskou šavli.“

„A co jsi mu řekl?“ Oliverův hlas potemněl.

„Pravdu,“ odpověděl žebrák. To, že ho oba muži probodávají pohledy, zřejmě vůbec nezaregistroval. „Že jsem nikoho takového neviděl.

„Ptal se ještě na někoho?“

„Popsal mi několik těch lumpů. Jeden prý nosí náhrdelník z lidských uší, dalšímu říkají Biskup, protože stále chodí v plášti po nějakém zavražděném knězi, další prý má na jedné ruce ohořelé všechny prsty a nosí…“ Zarazil se uprostřed věty, protože si všimnul Samuelovy levice.

Oliver se zlomyslně ušklíbnul: „Pokračuj, co nosí?“

Žebrák se vystrašeně nakrčil a téměř zašeptal: „Zelený šátek kolem krku.“

Samuelova zmrzačená ruka pohladila zelený šátek, který mu zdobil krk. A Oliver nemilosrdně pokračoval dál: „A víš proč?“

Teď už žebráka nebylo slyšet skoro vůbec: „Aby nebyla vidět jizva po oprátce.“

„Správně,“ přikývl Oliver. „A říkal ti něco o muži s koněm na prsou?“ Rozhalil si košili a ukázal žebrákovi obrázek koňské hlavy na hrudníku. Byl vyřezaný nožem. Žebrák nepatrně zavrtěl hlavou. „Je to Oliver Trhač. Víš, proč mu tak říkají?“ Žebrák opět zavrtěl umouněnou hlavou, byl vyděšený k smrti. To měl Oliver rád. „Protože občas někoho přiváže za ruce ke stromu, za nohy ke koni, pak mu nařízne šlachy v podpaždí a v tříslech, to se musí, aby se kůň zbytečně netrápil, až mu dá povel vpřed. Ale nedělá to každému.“ zle se usmál, „Jenom těm, kteří o něm nebo o jeho přátelích mluví jako o chátře, lumpovi, bastardovi…“

Žebrák se začal třást. Samuel pomalu vytáhl nůž.

„Prosím vás, neubližujte mi,“ škemral vyděšeně žebrák, „já nikomu neřeknu, že jsem vás tady viděl, já to, přísahám, nikomu…“

„To neřekneš.“

Samuel ho surově popadl za rameno a opřel mu nůž o krk. Žebrák pochopil, že má zmlknout.

„Kterým směrem Bruno jel?“ zeptal se Samuel.

Neschopen slov mu žebrák pouze ukázal třesoucí se rukou na druhou stranu, než ze které přijeli oni.

„Toužíš se s ním poznat?“ obrátil se k Samuelovi Oliver.

„To bych vám neradil…“ ozval se žebrák.

Jeho poznámka Samuela rozzuřila. „Buď zticha!“ Vytáhl žebráka z kapličky a vztekle ho odhodil až k potoku. Žebrák těžce dopadl na zem a několikrát se převalil. To už ale u něj byl znovu Samuel, oběma rukama ho popadl za krk a několikrát mu surově udeřil hlavou o zem.

„Ty vůbec nevíš, ty pse, s kým ten tvůj Bruno bude mít čest!“ řval jako pominutý. „I kdyby to byl nejlepší voják na světě, nás je šestadvacet, rozumíš, ty prašivče, šestadvacet!! Pustil ho, narovnal se a přidal kopanec do žaludku. Žebrák se zkroutil do klubíčka, držel si oběma rukama břicho a snažil se popadnout vyražený dech. Přesněji řečeno vykopnutý.

„Prosím, neubližujte mi, já…“ začal, když konečně zase dokázal mluvit.

„Drž hubu! A ani se nehni!“

Samuelův rozkaz byl stručný a jasný, poslechl.

„Tohle bude Pavouka moc zajímat,“ řekl Samuel Oliverovi.

„Můžu se napít, pane?“ ozvalo se za ním. „Prosím…“

Kývl hlavou, žebrák se naklonil nad potok a začal pít.

Oliver vytáhl meč. Zalitoval, že nemají víc času na zábavu, ale situace byla vážná. „Skoncujeme to s ním a vyrazíme. Ať se o tom Brunovi říká cokoliv, je sám.“

Na žebráka slova o skoncování větší dojem neudělala, klidně ležel na břehu a oplachoval si obličej. Samuelův zrak zabloudil ke kapličce a lapka překvapením otevřel hubu. Podobný obličej udělal i Oliver, když se ho jeho kumpán dotkl a on se podíval naznačeným směrem. Na podlaze kapličky ležel Meč. Meč s velkým M, skutečná mistrovská práce. Za takový meč by se nemusel stydět ani král. Na čepeli měl vyrytý nápis: MEMENTO MORI (Pamatuj na smrt). Zbojníci se na sebe udiveně podívali a potom se jako na povel otočili k žebrákovi. Ten stál rozkročený u potoka a pobaveně si oba zmetky prohlížel. Teprve teď bylo vidět, že je to mohutný chlap, ještě vyšší než Samuel. Bolest i strach byly pryč. Vlastně tu ani nikdy nebyly, všechno to bylo jenom veliké divadlo. Obr si pomalu sundal z hlavy kapuci. Na umyté tváři byla pod pravým okem vidět veliká bílá jizva.

„Bruno…“ vydechl Oliver.

Bruno se na něj usmál. „Já věděl, že ty jsi ten chytřejší. Tebe si nechám.“

Olivera zamrazilo. Uvědomil si ještě jednu věc. Že za celou dobu ani jeden z nich neviděl ruce toho člověka. Byly schované v dlouhých rukávech starého potrhaného hábitu.

Samuel se vzpamatoval z překvapení a udělal největší hloupost svého života, největší a zároveň poslední. Vytrhl meč z pochvy a vrhl se na Bruna. Ten však nastavil jeho meči zápěstí zahalené rukávem, kov zazvonil o kov a útok byl lehce odražen. Vzápětí Bruno jediným prudkým pohybem vystrčil ruce z rukávů a na zlomek vteřiny zůstal stát s rukama nad hlavou. Na rukou měl nasazené železné rukavice, které neměly prsty. Měly však ocelové bodce. Brunův útok byl rychlejší než Samuelův a hlavně úspěšnější. Bruno bez velkých cavyků vrazil do Samuelova hrudníku pravou ruku téměř po zápěstí. Ruka v železné rukavici lehce pronikla až k srdci a rozdrtila ho na kaši. Bylo to tak rychlé, že Samuel nestačil ani vykřiknout a tiše se skácel na zem.

Než vypustil svou hnusnou duši, uvědomil si, co mu ten veliký mrak na obloze připomínal - lebku.

Bruno se s rukou od krve otočil k Oliverovi, který se hrůzou a překvapením nemohl ani hnout z místa, a pomalu k němu vykročil.

„Počkej,“ vyděsil se Oliver, „počkej, já ti to vysvětlím.“

„S tím počítám.“

„Všechno vrátíme.“

„Udělám to za vás. Když už jsem tady.“

Oliver začal pomalu ustupovat. Po několika krocích však klopýtl a upadl. „Co kdybychom se rozdělili?“ Bruno se zatvářil pobaveně. „Ne, vezmi si to všechno.“

„Vezmu.“

Bruno došel k ležícímu Oliverovi a přišlápl jeho meč. Pokusit se o cokoli nemělo cenu, to věděli oba.

„Promluvíme si,“ řekl Bruno. Tón jeho hlasu byl věcný a klidný. Chtěl se především domluvit. Na rozdíl od Olivera nebyl žádný sadista. „Když budeš rozumný, prokážu ti velkou laskavost a nepřivezu tě na Kornel živého. Ani v tom nejhorším snu si nedokážeš představit, co by s tebou baron provedl.“

V tu chvíli uhasla v Oliverovi poslední jiskřička naděje, že se s tím hrozným člověkem domluví. S konečnou platností pochopil, že jakákoli diskuze s Brunem je zbytečná a že je ztracen. A jako správný zmetek se k tomu nedokázal postavit čelem a udělal poslední zoufalý pokus zachránit svůj špatný život. Kopl Bruna do nohy, otočil se na břicho a začal se plazit pryč. Sám v úspěch této akce nemohl věřit. S Brunem kopanec ani nehnul, obr se pouze zatvářil rozmrzele, že to zase jednou musí jít po zlém. Jediným skokem Olivera dohnal a dupl mu na záda. Lapený lapka ječel a svíjel se pod jeho nohou jako had. Jekot a svíjení ustaly přesně ve chvíli, kdy Oliverovu hlavu zasáhl hřbet železné rukavice.

Když otevřel oči, zjistil, že jsou stále v lese. To by ještě šlo. Ovšem fakt, že je za ruce přivázaný ke stromu a obě nohy má připoutané k sedlu svého vlastního koně, mu zježil veškerý porost na těle. Zařval a zazmítal se. Kůň neklidně přešlápl. Uvědomil si, že plašit ho, je ta největší pitomost na světě, a řvaní i zmítání zanechal.

Pak spatřil Bruna. Seděl kousek od něj na pařezu a sledoval ho. Oliver si uvědomil, že plašit koně, který ho může roztrhat, je druhá největší pitomost na světě. Tou první bylo nad veškerou pochybnost dráždit toho chlapa.

Bruno se poškrábal na tváři. Rukavice si už sundal. Tohle byla jemnější práce, než roztřískat někomu srdce v těle. Jemnější a mnohem bolestivější.

„Za chvíli se tě zeptám na tři věci.“ Bruno mluvil jako předtím, věcně a bez jakýchkoliv emocí. „Kde je baronovo zboží, kde najdu ostatní a kteří lidé z okolí vám pomáhají.“ Oliver slabě zasténal. „Jestli máš žízeň, stačí říct. Za chvíli začneme.“

Bruno vstal a pomalu se protáhl. Nějak ho zabolelo v kříži. Nebyl sám, kdo potřeboval protáhnout.

V noci se spustil liják.

Vůz se bořil do bahna, zvířata toho taky měla dost, ale Kornel už byl blízko.

Na hradní bránu dopadly silné rány. Okýnko v bráně se otevřelo a vzápětí se jeden ze strážných rozběhl do hradu, aby oznámil, že se vrátil Bruno.

Přišel ho uvítat sám Albert, mladý baronův tajemník. Spokojeně přehlédl vůz i více jak dvacet koní přivázaných v dlouhé řadě za sebou. Každé zvíře mělo přehozeno přes hřbet jeden tmavý pytel.

„Bylo všechno v pořádku?“

Bruno ukázal na vůz a podivnou karavanu. „Vezu i úroky.“

Albert přistoupil k vozu, odhrnul plachtu a zběžně přehlédl náklad.

Stranou od truhlic s cennostmi ležely dva mokvající pytle.

„To je ten jejich vůdce, Černý pavouk,“ oznámil mu Bruno věcně. „Chceš se podívat?“

Albert se pobaveně usmál a zavrtěl hlavou. „Ne.“ Ukázal na karavanu. „Kolik těl?“

„Dvacet dva.“

„Někdo živý?“ Bruno zavrtěl hlavou. „Jsou úplně všichni? Zbojníci i pomocníci?“

„Sedm těl mi chybí,“ řekl Bruno. „Většina se utopila, dva utekli. Ale ti už jsou teď taky mrtví.“

Albert pochopil. „Byli zranění?“

„Hodně.“

„Rány se ale mohou zahojit…“ Tuhle větu nemyslel příliš vážně, tajemník moc dobře věděl, že na Bruna je spolehnutí.

Bruno se na něj unaveně podíval. „Tyhle ne. A ruce nedorůstají.“

Albert se usmál.

Nákladu a koní se ujali vojáci. Bruno ještě počkal, až celý průvod zmizí v hradu a těžká brána se pomalu zavře. Teprve pak se vydal k hlavní budově. Cítil se drobet unavený.

Tu noc se už nic zajímavého nepřihodilo.

II. Velitel královské hlídky

Matějovi bylo něco přes dvacet a neměl nikoho a nic. Celý jeho majetek se vešel do rance, který nesl přes rameno. Lesní pěšina ho zavedla až ke srázu, z něhož bylo dobře vidět na cestu vedoucí do královského města Mormoku. Přestal si pískat.

Dole na cestě stál vůz s protrženou plachtou, kousek od něj ležela nehybná těla.

Kupci.

Kupci, kteří neměli zrovna šťastný den.

V okamžiku byl u nich. Sklonil se k jednomu tělu, které leželo na boku, převrátil ho na záda a podíval se muži do tváře. Za normálních okolností by ten člověk měl vlasy i vousy šedé, ale teď byly zbarvené temně rudou krví, která se mu stále ještě řinula z proříznutého hrdla. Matěj už v životě viděl mnohem horší věci, ale přesto mu toho cizího muže bylo líto. Tohle nebylo v boji. Někdo toho na první pohled neškodného starce chladnokrevně podříznul a dal si na tom záležet.

Z myšlenek ho vytrhlo slabé zasténání, které se ozvalo za jeho zády. Rychle se otočil. U vozu ležel další muž, hlavu opřenou o kolo. Ten ještě dýchal, bylo však jasné, že dlouho dýchat nebude. Oběma rukama si držel břicho, ze kterého se mu mezi prsty valila ven krev a vnitřnosti. Vedle něj ležel ještě jeden. Ten už to měl za sebou. Ze zad mu trčel šíp, jenž s velkou pravděpodobností zasáhl srdce. Podle oblečení, zdaleka ne tak pěkného, jaké měli stařec a těžce raněný, to vypadalo na kočího.

Matěj tělo překročil a poklekl u těžce raněného, zřejmě syna starce. „Kdo to byl?“ zeptal se.

Raněný kupec pouze slabě zavrtěl hlavou a na chvíli zavřel oči. Matěj se rozhlédl, kromě vykradeného vozu a nehybných těl tu však byl jenom les.

„Bolí to…“ zanaříkal náhle kupec.

Matěj mu opatrně setřel z čela ledový pot. „Kdo to byl?“

Raněnému se začalo dělat zle. Vykašlal krvavý hlen a v agónii začal šermovat zakrvácenýma rukama kolem sebe. Matěj zachytil jednu ruku a snažil se raněného uklidnit. Kupec se nejprve pokusil vyprostit, ale potom Matějovu ruku pevně sevřel, vytřeštil oči a tělem mu projela křeč. Po ní se mu trošku ulevilo, i zrak měl o něco jasnější.

„Máš žízeň?“

Žádná odpověď. Nic lepšího, jak umírajícímu ulevit však Matěje nenapadlo. Vstal. Jak se raněného dotýkal, měl i on nyní ruce od krve. Odhrnul plachtu vozu. Mezi ostatními věcmi, které lapkům připadly bezcenné, a proto je nechali na místě, ležel i převrácený měch, bohužel otevřený, takže voda z něj už dávno vytekla na dno vozu a odtud škvírami mezi prkny na cestu. Matěj splasklý měch vzal a zatřásl s ním. Mohl udělat jediné: naklonit ho a posledních pár kapek si nalít na prsty. Sklonil se ke kupci a otřel mu lehce navlhčenými prsty rozpraskané rty.

„Je to lepší?“ Umírající souhlasně přivřel oči a nepatrně se pousmál. „Přinesu vodu, hned jsem tady.“ Narovnal se. „Vydrž. Odvezu tě do města.“

Sebral měch a rozběhl se ze stráně k potoku.

U potoka si ani neopláchl ruce, jak pospíchal.

Když se vyškrábal i s měchem zpátky na cestu, málem vrazil do koně, na kterém seděl voják. Lekli se všichni tři. Kůň se vzepjal, voják zaklel, Matějovi podklouzla noha a upadl na břicho. Měch mu vypadl a skutálel se ze stráně, kde zůstal ležet na břehu. Voda z něj pomalu vytékala zpátky do potoka, z něhož pocházela. Měch už nikdo nikdy nenašel, pomalu tam zetlel a rozpadl se na prach, který časem pohltila země.

Matěj zvedl hlavu. Vojáci byli čtyři. Nejprve ho napadlo, že to jsou žoldáci bez pána, pak ale rozeznal na jejich pláštích zlatou korunku. Královští, zaplať Bůh, pomyslel si s úlevou. Brzy však byl ze své bláhovosti vyveden.

Velitel královské hlídky pokynul dvěma svým mužům. Ti seskočili z koní, popadli ležícího Martina a surově ho dovlekli k vozu, kde s ním smýkli na zem. Nebylo to zrovna přátelské zacházení. Záhy měl pochopit proč.

„Vstaň!“ poručil mu jeden z vojáků. Matěj poslechl. „Co tu děláš?“

„Šel jsem pro vodu,“ vysvětloval Matěj, „ten raněný…“ ukázal na ležícího kupce opřeného stále hlavou o kolo vozu. Ten však mezitím ke své i Matějově smůle umřel.

Druhý voják ukázal na Matějovy ruce: „Podívejte, je od krve.“

Matěj dostal od prvního vojáka pěstí a znovu se poroučel k zemi.

Velitel hlídky pomalu sestoupil z koně. Uzdu hodil třetímu z vojáků, který jako jediný zůstal v sedle. Velitel došel až k Matějovi a chvíli si ho prohlížel. Nenáviděl zbojníky a neznal větší zábavu než jejich týrání. „Kde jsou ostatní?“ zeptal se a doufal, že ten bastard bude zatloukat.

„Spletli jste si mě, já jsem je nezabil, já jsem šel…“

Takže po zlým, výborně, zmetku, jak chceš. Ani ho nenechal domluvit, vytáhl meč, přiložil jeho špičku do Matějovy dlaně a přitlačil mu ruku pevně k zemi. Objevila se krev a Matějova tvář se zkřivila bolestí.

„Kam jsi šel?“ zeptal se velitel, když Matěj přestal mluvit.

„Pro vodu.“

Vojáci přihlíželi počínání svého velitele netečně. Znali ho a věděli, že to zajímavé teprve přijde. V tom se nemýlili.

„A kde ji máš?“ pokračoval velitel.

„Měch spadl dolů.“

„Nepovídej.“ Všichni ti parchanti jsou stejní, pomyslel si velitel, teď mi ještě bude tvrdit, že ten měch někde musí být a bude ho chtít hledat. A při té příležitosti se pokusí utéct.

„Můžete se přesvědčit,“ řekl Matěj, „někde tam musí být.“ Ruka ho už docela bolela. Přestávalo ho to bavit.

Trpělivost však došla i veliteli. „Mě nezajímá nějaký měch, já chci vědět, kde máš kumpány?“ Přitlačil na meč a Matějovi začala krev stékat po ruce.

Matěj se podíval veliteli hlídky přímo do očí. „Dej to pryč,“ řekl pomalu s důrazem na každé slovo. Jenom nepatrně chytřejšímu člověku než byl velitel, by při pohledu do Matějových očí došlo, že tohle taky může špatně dopadnout, ale velitel se jenom ušklíbl a začal mečem v ráně otáčet.

Matěj odvrátil pohled a sklonil hlavu k zemi. Najednou rukou, kterou mu velitel mečem tlačil k zemi, prudce škubl. Ránu na dlani si tím sice zvětšil, ale ruka byla volná. Zaskočený velitel na chvíli ztratil rovnováhu a zavrávoral, ale to už Matěj stál proti němu na nohou. Vojáci přestali zívat.

„Nic jsem neudělal,“ zavrčel Matěj veliteli královské hlídky přímo do tváře.

Ten se na něj zlověstně podíval. „Ty svině!“ Popadl Matěje za poraněnou ruku. „Teď mi řekneš, kde jsou ti ostatní vrazi. A rychle.“ Strčil Matějovi do rány na dlani palec a nehtem začal zraněné místo rozdírat.

„Pusť,“ řekl Matěj. Velitel však nedbal a pokračoval v týrání. Na zem začala kapat krev. „Pusť,“ opakoval hrozivě Matěj a vojákovi na koni blesklo hlavou, že velitel by toho člověka měl poslechnout. Veliteli však k jeho velké smůle neblesklo hlavou nic a krouživými pohyby se dostával stále hlouběji do Matějovy dlaně. A tak pohár přetekl.

Matěj náhle zařval, jediným rychlým pohybem uvolnil ruku z velitelových prstů, až krev z jeho zranění vystříkla okolo. Vzápětí oběma rukama popadl velitele za hlavu a škubl mu s ní do strany. Ošklivě to křuplo a velitelovo tělo se tiše složilo na zem vedle mrtvého kupce.

Po vyřízení velitele se Matěj trošku uklidnil. Chytil se za poraněnou ruku a udělal pár kroků stranou. „Nechci dělat potíže,“ rozhlédl se smířlivě po vojácích, „ale už jsem vám řekl, že jsem nic neudělal, tak…“

„Teď už ano,“ přerušil ho první voják.

Matěj se podíval na ležícího velitele. Nepřirozená poloha těla, pootevřené vyhaslé oči. Teprve teď pochopil, co udělal.

Tohle nechtěl, ale koho to zajímalo. Druhý voják, ke kterému stál zády, ho omráčil silnou ranou do týla. Rána Matěje nejprve srazila na kolena a teprve potom upadl na obličej.

Třetí voják pomalu sestoupil z koně a sklonil se nad mrtvým velitelem. „Je po něm,“ konstatoval, co všem bylo jasné, a ukázal bradou na bezvládného Matěje. „Pověsíme ho.“

Návrh byl jednomyslně přijat. První voják vzal ze sedla svého koně dlouhý provaz a začal připravovat oprátku. Při této činnosti si ulevoval několika peprnými výrazy.

Než byla oprátka upletena, třetí voják spoutal Matějovi ruce za zády. Pak hotovou oprátku, kterou mu první voják hodil, položil odsouzenci okolo krku. Zrovna když se Matěj začal probírat z mrákot, surově smyčku utáhl. Matěj zachroptěl a zazmítal se. Třetí voják hodil volný konec provazu zpět prvnímu vojákovi a ten si Matěje začal přitahovat k sobě. Oprátka se nešťastníkovi nesnesitelně zařízla do krku, zrudl a zaškubal sebou. Vojáci se začali smát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maso od šibenice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.