Originally published in Russia in 2005 as Shkurka Babochki.

Copyright © Sergey Kuznetsov, 2005

Translation © Jitka Dědicová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-712-5

ISBN mobi 978-80-7462-723-1

Chtěl jsem věnovat tuto knihu svým dvěma přátelům. Odmítli si ji přečíst a požádali mě, aby jejich jména nebyla s knihou nijak spojována. A proto připisuji román své ženě Kátě. Nemá k tomuto příběhu vůbec žádný vztah, avšak její láska mi v tomto nádherném světě pomáhá přežívat.

Hořela Johanka a k lidem promlouvala:

„Pohleďte: šaty jsem odložila, hlavu si oholila. Pohleďte: nic neskrývám,

kůži jak šaty druhé ze sebe strhávám.

Dotkněte se masa, vytáhněte žíly,

všechno zůstane už jen chvíli.“

Alexandr Anaševič

1

Je ti deset roků, možná trochu míň. Jedeš s maminkou metrem, přes prosklené dveře vagonů se díváš dopředu. A najednou si toho všimneš: tam, kdesi vepředu, se něco stalo, lidé v nepochopitelném zděšení vyskakují a běží proti směru jízdy, chtějí se zachránit, běží, dokud nenarazí do zamknutých dveří mezi vagony a lomcují klikou, lomcují, lomcují... ale vtom se jejich tváře začnou deformovat, panika z nich stírá normální rysy, tak jako vítr rozhání vlnky na hladině rybníka. Něco neviditelného se blíží, bezejmenného, beztvarého, hrozivějšího než smrt, děsivějšího než noční můra. Něco, o čem věděli celý život – a celý život se na to snažili zapomenout.

Najednou se přední vagony pomalu zanořují do průzračné stěny zhmotnělého strachu, už si nemůžeš prohlížet obličeje rozmáznuté po skle, ústa otevřená v němém výkřiku, oči vylézající z důlků – přesuneš svůj pohled na cestující, kterých se hrůza ještě nedotkla, sedí ve vedlejších vagonech, a opět vidíš, jak se lehounký stín neklidu mění v paniku, jak vyskakují a běží, běží a cloumají zamčenými skleněnými dveřmi... a ta neviditelná zeď je pořád blíž a blíž, neodvratně, jako ve snu. Ale ty sám neopouštíš svoje místo, nehledáš maminčinu ruku, jen s úlevou myslíš na to, jak krátký čas zbývá.

Jsou to jen moje fantazie. Bylo mi deset, možná i trochu míň, a často jsem si představoval tuto scénu. Až jsem byl starší, obraz se změnil: už to nebyla zeď, ale spíš vlna, vlna vzdáleného studeného moře, která zmrazí krev, vlna se valila vlakem od prvního vagonu až po poslední. Ale tentokrát nikdo nevyskakoval z místa, všichni zůstali sedět, dokud jim hrůza úplně nezmačkala obličej, tak jako prsty zmačkají papírový kapesník.

Je to tak, byl jsem chlapec s bohatou fantazií. Když jsem dospěl, začal jsem vyprávět, čemu jsem věřil už jako dítě: v metru existuje místo, kde přes tenkou vrstvičku strachu do tunelu prosakuje peklo – ale vlaky projíždí tímto místem tak rychle, že jen mimořádně citliví lidé něco zaznamenají. U slov „mimořádně citliví“ jsem se na dívky významně podíval, občas to na ně zabralo.

Dnes vím, že citlivost v tom nehraje žádnou roli. Je to moje soukromé peklo, můj vlastní strach, moje koncentrovaná noční můra. Cestující si ničeho nevšimnou, nic jim neznetvoří tváře, ani vlásek se jim nezkřiví. Jen já si všímám náznaků, jen já cítím přibližování, jen já rozumím jazyku věcí a předmětů, které mě marně varují, že se to už blíží.

Chloupky na vlněné šále se naježí, na koženém kabátě se objeví praskliny, z péřových bund leze peří, jako by se pokoušelo o útěk, punčochy se přisávají k nohám, barvy na reklamních plakátech blednou, okna ve vagonech se každou chvíli roztečou po sedadlech, držadla se kroutí pod rukama, dveře vřískají strachem. Všechno umlká, čas se zastavil, utichlo rachocení kol a ty najednou slyšíš, o čem si vykládají dvě dívky u zavřených dveří. Jedna je maličká, hubeňoučká, má černé rozcuchané vlasy, druhá – dlouhé nohy, štíhlá, světlovlasá. Ještě před chvilkou se smály, pošťuchovaly se, probíraly, za co utratí své první vydělané peníze, najednou jejich tváře zastárly o deset roků a slyšíš, jak světlovláska říká: „Nemůžu uvěřit, že už není.“ A utírá si oči kapesníkem, sežmoulaným jako tvoje tvář, ta maličká ji chytne za ruku a odpovídá: „Ale já se pořád nedokážu rozbrečet.“ Vtom začnou být zvuky přidušené, zorné pole se na okrajích začíná kroutit jako staré tapety na vlhké zdi, před očima máš černo, jakoby celý svět mizel v točících se černých spirálách: sbíhají se, honí se, valí se. Ztěžka se dýchá, tělo ztrácí svoje obrysy, stává se z něho černý chuchvalec, zámotek, zoufalství a beznaděj houstnou: stačí natáhnout ruku a dotkneš se jich.

Dávný dětský strach? Ne, to není strach – je to smutek, koncentrovaný smutek, lapání po dechu, neutichající šumění v uších, proudění vlastní krve, tma, tma, temný mrak schovaný v záhybech oblečení, zachytávající se na nerovnostech obličeje, ve vlasech přilepených k čelu, na okousaných nehtech.

Ten chuchvalec, ten mrak si odnášíš s sebou, když vycházíš z metra. Budeš mluvit s lidmi, projednávat záležitosti, rozhodovat, vyřizovat pracovní poštu. Budeš flirtovat s dívkami, hrát si se svými dětmi, usmívat se na známé, snažit se žít jako obvykle. Ale právě v takové dny stačí natáhnout ruku a můžeš se dotknout hranice pekla: utrpení se protahuje pootevřenými dveřmi, stéká po stěnách domů, křupe pod nohama jak střepy z rozbitých lahví; každé gesto působí bolest, každý dotek vyvolává křeč, tvoje kůže se rozpouští, zůstává obnažené krvácející tělo, jen zčásti zakryté šedým mrakem smutku.

V takové dny mi bývá moc těžko. Abych to aspoň trochu překonal, začnu vzpomínat na ženy, které jsem zabil.

2

Pulzující elektrický signál. Žádné kovové rachocení, ani cinkání zvonečku, ale umělé pípání mikročipu. Zvoní budík z Ikei, dětský budíček, hodně barevný, plyšový, s velkým ciferníkem, žlutými ručičkami. Zpod přikrývky se vysune ruka, hubená ručka se stříbrným kroužkem na ukazováčku a se sotva patrným šrámem nad loktem. Ručička plácne do modrého, hebkého knoflíku, zvonění zmlkne, ruka zmizí.

Nechce se ti otevírat oči, nechce se ti probouzet se. Pootevřenýma očima vidíme růžek polštáře, pramen vlasů, okraj přikrývky. Spát s hlavou přikrytou, spát, zabalená, schovaná, zachumlaná, úplně jako zakuklená larva, spát si jen tak, dlouho, už od dětství.

„Dobrý den!“

Komu vlastně zastřeným rozespalým hlasem říkáš „dobrý den“? V pokoji nikdo není. Na barevném koberečku u postele sedí zajíček zářivě žluté barvy, aby ladil s ručičkami budíku, na matné obrazovce otevřeného laptopu se nic neodráží, mezi zdí a tvým tělem je zasunutý chlupatý růžový zajíc. Dobré ráno – snažíš se sama sebe probudit. Opravdu dobré ráno, Xenie.

Ano, jmenuješ se Xenie, bydlíš v bytě pronajatém za 250 dolarů měsíčně, je to laciné, po známosti. Nájem spolkne třetinu tvé výplaty, stejně jako na Západě, stejně jako u dospělých lidí. Však ty už jsi taky dospělá, máš 23 roků, pracuješ v oddělení zpravodajství v internetovém deníku Večcher.ru. Ví-í-sí-ejč-í-ar, tečka ru, naše noviny nejsou moc známé, spíš druhá liga, možná jste o nich ještě neslyšeli, ale zpravodajství máme skvělé.

Za oknem déšť, venku vládne prosinec, nebe šedivé, ani jediná vločka. Sluneční zajíčci patří jen do snu. Vklouzni do huňatých papučí, z křesla stáhni bílý župan, prstem klepni na tlačítko Play, zvuk dej hlasitěji. Gotan Project hraje remix Gata Barbieriho. Takhle začíná ráno.

Po cestě do koupelny to nevydržíš a koukneš se na e-mail. Pět zpráv, čtyři spamy, dva z nich nabízejí zvětšení penisu nebo prsou. Nepotřebuješ ani jedno – penis nemáš a prsa jsou dobrá tvoje vlastní. Jak vypadáš? Hubená, spíš menší, střapaté černé vlasy, ještě od spánku nateklé rty, velké oči, které se po ránu nějak nechtějí rozevřít. Otevíráš pátou zprávu. Aha, píše ti kamarádka Olja, bezva, že to není nic pracovního. Vlastně, jak by to mohlo být z práce, šla jsi spát ve tři, vstáváš v osm, mezi tím všichni spali, v této době nikdo nevyřizuje služební věci.

Mizíš v koupelně, pouštíš sprchu, před zrcadlem se zarazíš, snažíš se srovnat si v hlavě dnešní den. Takže, co nás čeká? Každodenní pracovní kolotoč se dnes ráno rozjede trochu dřív než obvykle, potom si promluvím s Pašou o penězích, pak lunch v Coffee House, taky máminy narozeniny, chtěla, abych přišla kolem sedmé a neopozdila se. Povzdechneš si, shodíš župan, prohlížíš se v zrcadle, které už je orosené kapičkami páry; je pěkně vlhko, zapařeno a teplo, tak jak to máš ráda.

Podlitiny na prsou a na pažích už nejsou skoro vidět, ale na stehnech – ajajaj. A kromě toho šrámy na zadku citlivě reagují na horkou vodu. Ale ty máš ráda, když si tělo dlouho pamatuje milostnou schůzku. Líbí se ti, když ti někdo působí bolest. Doma máš menší zásobu různých zábavných věciček, černých kožených hraček, důtky, roubíky, skřipce na bradavky. Když máš dobrý den, nevidíš na svých zálibách nic zvláštního. Vidíš je asi takhle: někdy si zajdu zatancovat boogie-woogie do klubu na Koropotkinské a jindy žadoním, aby mě bil a ubližoval mi. Ať už při sexu, nebo při tancování – nejdůležitější je dobrý partner. Takhle přemýšlíš, když máš dobrý den, ale ve špatné dny si připomeneš, že sex není tancování a člověk s tvými sklony jen těžko hledá odpovídajícího partnera. Není to jednoduché, ale ty to zvládáš. Víceméně.

Vlastně, budeš-li upřímná, zvládáš to těžko. S posledním milencem ses rozešla před týdnem, mezi vámi je teď konec, a proto tě šlehy na kůži pálí ne sladkou připomínkou rozkoše, ale trpkou bolestí z rozchodu.

Zastavuješ sprchu, utíráš se ručníkem, odřená místa tupě bolí. Už se trochu usmíváš, přejdeš do kuchyně, chystáš si čaj. Hudba z pokoje není téměř slyšet. Koukneš na hodiny, kávu už si vypít nestihneš.

Tak takhle začíná den. Za oknem se bledé slunko prodírá trhlinami v prosincových mracích. Hezké ráno, milá Xenie. Nezapomeň se teple obléct, dneska bude hodně foukat. Nezapomeň doma dárek pro mámu, mobil, peníze, doklady, průkazku na MHD. Nezapomeň – dnes toho máš hodně. A dávej na sebe pozor, milá Xenie, opatruj se. Ach jo, ještě klíče. Ty taky nezapomeň, prosím tě.

3

Tak začneme. Žilo bylo jedno děvčátko s mámou a tátou, chodilo do školky, potom do školy, tancovalo, smálo se, nikdy neplakalo. Maminka s tatínkem se rozvedli, škola skončila, děvčátko začalo chodit do práce a za šest roků už sedí v kancelářském boxu, vytrénované prsty buší do klávesnice, rozcuchané vlasy ledabyle sepnuté sponkou, namalovaná pusu pevně sevřená soustředěním, v hlase už ani stopa po ranní uvolněnosti.

„Xenie, dáme zprávu o Běrezovském na hlavní stránku nebo už všechny sere?“

„To spíš oni posrali jeho. A co máme dalšího kromě Běrjozky?“

„Hned se mrknu.“

Dneska je obyčejný den. Velká šéfová na malém pískovišti. Funkci se snad ani nedá říkat vedoucí redaktor zpravodajského oddělení, podřízených má žalostně málo – tři lidi plus nějací externisté. Jsou o trochu starší než ona, někteří dokonce i žurnalistiku vystudovali. A hned si myslí, že jsou profíci, sakra. Žraloci pera, šakalové klávesnice, příživníci s počítačovou myší. Zpočátku bylo potřeba je srovnat, ale teď už je z nich tým, pracují na plné obrátky.

Alexej od vedlejšího stolu se ptá přes ICQ: „máš se?“, odpovídáš: „ok“, a hned přiletí: „ten rozhovor bude kdy?“„Teď ho píšu“, a je to pravda – se sluchátky na hlavě ho právě dáváš dohromady.

Každodenní práce se nutně stává rutinou: pohlídat, aby vybrali důležité události, opravit chyby, vynadat překladatelkám, vybrat, kdo by dneska mohl napsat komentář. Několikrát za týden se podaří nachystat dobrý materiál, na který jsi pyšná, za který se nestydíš. Ostatně to, co je na stránkách každý den, taky není k zahození, i když se zatím nemůžeš pochlubit ničím výjimečným, snad jenom úspěšným začátkem kariéry: je ti třiadvacet a už jsi hlavní redaktorkou oddělení. Vedoucí. Spíš je to k smíchu.

Xenie má svou práci ráda. Líbí se jí probírat se čerstvými informacemi, ale ještě víc ji táhne možnost koordinovat, řídit, kontrolovat. Za pár let z ní bude perfektní manažer, i když zatím netuší kde. Možná se stane opravdovým šéfredaktorem, možná zamíří do tištěných médií, pokud si ovšem Putin neochočí všechny noviny, tak jako si omotal kolem prstu televizní kanály. Anebo se zaměří na čistý IT byznys. IT znamená Information Technologies a přidává se to ke všemu, co je nějak spojeno s internetem. V USA na to mají písmenko „e“ od slova electronic, ale to se v ruštině ke všemu připojit nedá. Třeba ke slovu „byznys“ se vůbec nehodí. A proto je fajn, že existuje zkratka „aj-tý“, protože jak jinak by šikovné moskevské slečny vysvětlovaly rodičům, v jakém oboru vlastně pracují?

Xenie má ráda svou práci. Je příjemné cítit se sebejistě, úspěšně, schopně. Líbí se jí, že se dá dělat naráz tolik věcí: redigovat rozhovor, komunikovat přes ICQ, procházet zprávy. Před polednem se první dávka materiálů pošle do sítě a pak bude mít čas zajít s Alexejem na kávu, přečíst si na Anekdot.ru nový vtip, zajít za Pašou a promluvit si o penězích.

Paša Silverman, přímý nadřízený Xenie, šéfredaktor a zakladatel novin „Večer.ru“, se až do třiceti sedmi let o žurnalistiku vůbec nezajímal.

Na konci osmdesátých let se přesunul z Grozného do Moskvy – byl nejvyšší čas. Nejdřív ve městě nezůstali žádní Rusové, potom ani Čečenci, až nakonec zmizelo celé město. Kolem poloviny devadesátých let se Paša zaměřil na reklamu, ale v okamžiku dalšího přerozdělování trhu ho vyhodili z televize i z venkovní reklamy, takže na začátku nové dekády mu z někdejšího impéria zůstala jen internetová agentura, kterou nahoru vynesla vlna investičního boomu v roce 2000.

Když začínal Paška na internetu, základní formou reklamy byly bannery, obdélníkové obrázky umístěné nahoře, dole nebo na okraji internetové stránky. Obrázek přitáhne pozornost, člověk na něj klikne myší a dostane se na reklamní stránku. A v tom právě spočívá ten vtip. Peníze se inkasují za lidi, kteří banner uvidí (tomu se říká „za zhlédnutí“), a za lidi, kteří si ho rozkliknou (tedy „za kliky“). Od té doby se objevily různé nové formáty bannerů – čtvercové, flash, vyskakovací okénka a jiné kouzelné technické a grafické novinky – ale základní princip se neměnil. Nové technologie umožnily předvést reklamu cílovému návštěvníkovi na vybraném webu, začal se používat termín targeting, ale ať už se tomu říká jakkoliv – Paša vydělával peníze na tom, že lidi na svých obrazovkách koukali na malinké obrázky a občas na ně kdoví proč klikali.

Paška ze všech stran slyšel, že reklama je obchodování s falešnými iluzemi. Ale to ho neodrazovalo; už před mnoha lety mu vysvětlili, že imaginární čísla, kvadratické kořeny ze záporných veličin jsou v matematice stejně důležité jako běžná čísla. Obchodování s reklamou ve virtuálním světě bylo klamem dvojnásobným, ale tak, jako neexistující číslo na číselné ose umožňovalo řešit rovnice a sestavovat grafy, iluzorní reklama dovolovala Pašovi upevňovat jeho podnikání a ostatním vytvářet jejich byznys. Paša si navíc oblíbil ten pocit, že pracuje s iluzemi možná i proto, že z města, ve kterém strávil dětství, už nezůstal kámen na kameni.

Před několika lety směr vývoje podnikání přivedl Pašu na myšlenku, že by nebylo špatné mít vedle obchodování se zobrazováním reklamy na cizích webech také nějaký vlastní prostor, kde by umisťoval svoje bannery. Rozhodl se založit noviny a měl v úmyslu občas v nich publikovat skrytou reklamu i články na objednávku – tím spíše, že se blížil čas získat i něco z rozpočtů na předvolební kampaně, jejichž výše sice od devadesátých let trochu poklesla, ale ještě stále šlo o hodně lákavé částky.

Paša, coby zkušený pracovník v reklamě, byl přesvědčen, že pro vysokou návštěvnost stránek – vysoký traffic – stačí při spuštění dobře připravit kampaň. Za půl roku už věděl, že on-line noviny nejsou ani prací prášek ani nový model mobilního telefonu. Konkurence mezi internetovými masmédii byla obrovská, od Paši odešli téměř všichni spolupracovníci a místo nich nabral nové zaměstnance. Mezi nimi byla i Xenie – a dnes už si je Paša vědom toho, že právě díky jejímu talentu a energii chodí číst zprávy na jeho stránky mnoho návštěvníků, i když třeba Lenta.ru má daleko širší záběr.

Xenie má cit pro styl; libovolnou událost dokáže proměnit v zajímavý příběh, zpravodajství z ekonomiky se věnují těm nejpodstatnějším věcem a v komentářích expertů zaznívají nečekaná odhalení souvislostí. V posledním roce jí Paša dvakrát zvedl plat, ale když ji teď vidí, jak si sedá do křesla a přehazuje jednu nohu přes druhou, už lituje, že byl svého času tak vstřícný. Už nepřidám ani kopějku, říká si v duchu, a laskavě se usmívá:

„Jakpak se máme, Xenuško?“

„Děkuju, dobře, “ odpovídá Xenie.

Rozcuchané vlasy, panovačné rty, pevné hubené ruce obemykají kolena. Nemá ráda Pašovo oslovení „Xenuško“, pro všechny je Xenie, i pro své milence. Nikomu, kromě Olji, nedovolí, aby ji oslovoval dětskou zdrobnělinou Ksjuša. Jenom Olja dokáže vyslovit Ksjuša tak, že to připomene Aljonu Apinu, plyšovou sukýnku, pátou třídu, dětské rýmovačky.

Ale Paša říká zdrobnělinami všem, a tak i ji přesvědčil, že bude Xenuška – přemluvil, zpracoval, ukecal, tvrdil, že ji klidně bude oslovovat Xenie Rudolfovno, ale že moc, opravdu moc prosí, aby mu dovolila aspoň někdy jí říkat „Xenuško“, protože jinak nedokáže normálně pracovat – už nejsem nejmladší, už je pozdě mě předělávat. Xenie souhlasila a samozřejmě už pro něj zůstala jen Xenuškou. Od té doby si mockrát všimla, že když na pracovních schůzkách chtěl každou chvíli dosáhnout výhodných podmínek, všemožně zdůrazňoval, že nemá žádné právo je vyžadovat, jen prosí o menší osobní laskavost. Jasně, kdyby Paša své práci nerozuměl, tak by to nefungovalo – ale hlavně, ve všem co se týkalo podpory PR a spuštění reklamní kampaně, se mu nikdo nevyrovnal – klienti ustoupili a bylo po jeho.

„Jakpak se máme, Xenuško?“

„Děkuju, dobře.“

„Dobře?“, opakuje Paša a otočí ke Xenii monitor. „No tak se podíváme na rating. Tady máme Rambler – a my jsme na kterém místě?“

Obrazovka rozdělená na modrá políčka. Hodnocení Rambler Top100 je hlavní rating Runetu, neveřejné pořadí, způsob nezávislého auditu. Téměř na všech webových stránkách jsou nainstalována jeho počítadla, sledující traffic , návštěvnost. Jednou za půl hodiny se podle čerstvých údajů na Rambleru generuje rating stránek v padesáti tematických kategoriích. Na kterou stránku se chodí víc, ta se posune výš. Samozřejmě všichni ví, že se rating dá zvýšit uměle, ale na tom nezáleží: podle něj se orientují silní inzerenti a malí investoři počítají, jestli jejich peníze dobře pracují.

Teď je na Pašově monitoru, na obrazovce z tekutých krystalů, kategorie Masmédia a periodika. Na prvních místech jako vždycky spolu soupeří Lenta a Newsru, Večer se uhnízdil někde v druhé desítce. „A co bys chtěl, Pašo,“ řekne Xenie, „ to je výsledek tvého šetření. Víš přece, že v mezích nastaveného rozpočtu dělám nemožné.“

Tváří se čím dál víc umíněně, ústa má vztekle sevřená.

„Xenuško má drahá,“ odpovídá Paša, sedá si blíž k ní na okraj stolu, „čemu říkáš šetřit? Vždyť jsem ti letos dvakrát přidal. Vím, v prvním případě jsem z tebe udělal vedoucí místo Leny, ale podruhé jsem tím prostě zdůraznil tvoje zásluhy. A řekni mi, začala jsi potom lépe pracovat? Nebo se zeptám jinak, budeš ještě lépe pracovat, když ti přidám dalších 200 dolarů?“

„Když odpovím ano,“ reaguje Xenie, “tak řekneš, že se teď dost nesnažím a nemáš důvod mi zvednout plat. Když odpovím ne…“

„…tím spíš ti nepřidám,“ přikyvuje Paša. „Pochopila jsi správně. Každý zaměstnanec má svou přirozenou hranici: ať pak přidáš kolik chceš, víc už z něj nedostaneš. Ale kdybys vymyslela nějaký mimořádný projekt, který přitáhne reklamu a zvýší návštěvnost, vytvořil bych pro něj samostatný rozpočet. No a část tohoto rozpočtu by samozřejmě byla prémie pro tebe. Promiň, ale jen tak peníze nedám.“

„A jaký projekt by sis přál?“ ptá se Xenie a usmívá se.

„Nevím,“ krčí rameny Paša, „něco, co se hodí do naší koncepce a zároveň by to přilákalo čtenáře. A aby se to nepodobalo ničemu, co dělají naši kolegové z ostatních internetových médií.“

Jasně, přikyvuje Xenie, jako v pohádce „přines to, nevím co“.

„Popřemýšlím o tom,“ řekne a zvedne se.

„Pochop mě,“ smířlivě dodává Paša. „Financí teď moc nemám, předvolební reklama nesplnila očekávání… No, totiž, nesplnila je úplně.“

„Chápu tě,“ zasmušile odpovídá Xenie a Paša si na vteřinu přizná, že jí úplně nestydatě lže, obchodování šlape, peněz je hodně, ale není důvod je rozdělovat spolupracovníkům. Protože pokud člověk dobře pracuje za 750 dolarů, nemá smysl mu platit tisíc. Přinejmenším do té doby, než se ho někdo bude pokoušet zlanařit. Proto si Paša před každým rozhovorem o zvýšení platu v duchu opakuje – „peníze nejsou, peníze nejsou, peníze nejsou“, až tomu sám uvěří, a potom pronese stejná slova s čistým svědomím. Ve falešném světě, v němž žije, to jinak nejde.

Tohle všechno si Xenie jen domýšlí. Ale přesto se vrací ke svému stolu docela spokojená: teď konečně ví, co má dělat. Zbývá jen vymyslet nějaký projekt, znovu zajít za Pašou a začít rozhovor slovy: „Vzpomínáš, slíbil jsi mi…“

Průhledná lež o předvolebních penězích ji neurazila: v hloubi duše hlodá Xenii podezření, že až bude na místě Paši, bude jednat stejně. Se zájmem šéfa pozoruje: není hloupý a může se od něho leccos naučit. Kolegové občas nadávají, Pašovo skrblictví všechny štve. Ať už štve on je nebo štvou oni jeho, máme někoho jiného kromě Paši?, říká si sama pro sebe. Je to dobrý šéf, kamarádský bez žoviálnosti a příjemný bez vlezlosti.

Než nastoupila do Pašových novin Večer.ru, Xenie pracovala jako novinářka v internetové sekci moskevské pobočky jednoho západního vydavatelství. Téměř všichni zaměstnanci byli místní, ale stejně v kanceláři panovalo ovzduší přehnané americké hyperkorektnosti: přísný dress code, žádné vtipkování se sexuálním podtextem, žádné flirtování. Když se někdy zastavila kamarádka Marina, utahovala si z všudypřítomného pozitivního a vlídného způsobu jednání, z něhož prý zmrzne i čaj v plastikových kelímcích. Ale Xenii se ze začátku tahle atmosféra líbila. Občas přišla do práce, bradavky jí ještě brněly od skřipců, na bocích měla čerstvé šrámy, a s lehkým úsměvem na tváři si představovala, jak by se od ní spolupracovníci odtahovali, kdyby věděli, jakým způsobem tráví noci. Čekala ji skvělá kariéra, byla zde šance přesunout se z internetového oddělení do reklamního, Xenie o téhle variantě přemýšlela: od devatenácti let, kdy se vlastně náhodou stala asistentkou v jedné laboratoři CEMI^1, se pořád pohybovala v prostředí internetu, a čas od času se jí zdálo, že opravdový život a opravdový byznys nenajde tady, ale v reálném světě. Nicméně všechno vzalo neočekávaně rychlý konec na jednom výjezdním předvánočním večírku.

Pronajali si penzion u Moskvy, někteří plánovali návrat domů, ale většina se chystala, že přenocuje na místě. V banketním sále byl prostřený stůl, Velký šéf pronesl přípitek celkem slušnou ruštinou, místní dýdžej zprovoznil stroboskop, pouštěl se euro-pop – a během hodiny si Xenie při pohledu na odvážně křepčící kolegy připadala jak na školní diskotéce. Tancovala ráda a uměla to, ale nasládlé umtata–umtata ji neuchvátilo. Když byla ještě trochu mladší, nosila oblíbená cédéčka s sebou, ale dnes ji to ani nenapadlo. Opírala se o stěnu, prohodila pár slov s Lízou z oddělení marketingu, která si vzala nezvykle krátkou sukni a už byla trochu opilá, a pak přešla ke stolu, aby si nalila džus. Když se naklonila, ucítila, jak jí něčí ruka zlehka zmáčkla zadek. Dva prsty se přitom dotkly čerstvého, modročerného šrámu přes obě půlky, ale to nebylo podstatné – než si stačila Xenie rozmyslet co dělá, otočila se a udeřila.

Když před patnácti lety vyšlo karate z ilegality, rodiče okamžitě jejího bratra Ljovu přihlásili do oddílu. Ljova si trénoval údery na mladší sestře a pokoušel se ji naučit aspoň některé katy či mavaši. Xenie byla špatnou žačkou a myslela si, že během let už všechno zapomněla, ale pohybová paměť se probudila – rána sedla jedna radost.

Pod klouby Xeniny ruky něco křuplo a pak jen nevěřícně sledovala, jak se rozpíjí krev na bílé košili zástupce šéfredaktora, zrudlého pětatřicetiletého Dimy. Ten začínal kdysi jako komsomolský podnikatel, ale v prudkém víru devadesátých let spadnul mezi řadové řídící pracovníky, neboli, jak se dnes říká, mezi manažery. Teď ale zase stoupá po žebříčku: pokud nepočítáme Velkého šéfa, byl Dima třetí nejdůležitější člověk v pobočce. Vypadalo to, že se na něj štěstěna opět směje, možná proto se nestáhl a nepředstíral, že se nic nestalo, ale pokusil se na oplátku praštit Xenii. Ta jako ve zpomaleném filmu viděla, jak její pravá ruka odráží úder a levá ještě jednou s rozmachem naráží do udiveného, růžovorudého obličeje.

O něco později, při stopování u zasněžené silnice, si Xenie mnula bolavé klouby prstů s okousanými nehty, nadávala si a hlavou se jí honilo: zajímalo by mě, jestli jsem mu ten nos zlomila nebo jen rozbila? Jasně, Ljova by z ní měl radost, ale Xenie se stejně styděla. Takhle se slušné dívky nechovají, ani ty zlobivé. Možná, že o ni zavadil jen náhodou, proč ho hned bez rozmýšlení praštila? Xenii bylo až do breku – ale ona nikdy nepláče. Po návratu domů zavolala svému tehdejšímu milenci, požádala ho, aby přijel a byl surovější než obvykle; snad proto, aby kapky krve nahradily její neprolité slzy.

Po svátcích dala výpověď: nebylo to kvůli pocitu provinění, ani proto, že by se bála odplaty. Dima pro ni prostě najednou přestal být nadřízenou autoritou. A nemělo to nic společného s obtěžováním: jednoduše si Xenie nemohla vážit muže, který si dvakrát za sebou od ní nechal diletantsky vrazit.

To u Paši si je jistá – neplete si kancelář s ložnicí, a kdyby k něčemu podobnému došlo, ruku jí stačí zadržet. Nebo udeří sám.

Nicméně Paša se vyhýbá přímým konfliktům. Neví nic ani o Xeniiných sexuálních zálibách, ale přesto jí dokonale rozumí. Mnohem lépe, než řada jejích milenců.

Stalo se to tehdy následovně: byli jste ve velké společnosti lidí, moc dobře jsi je neznala, nějací Sašovi přátelé, slavily se narozeniny jeho spolužačky, do které byl prý kdysi zamilovaný. Saša se pro tebe stavil doma, před návštěvou jste se pomilovali, aniž byste tušili, že je to naposledy. Na oslavě se začalo mluvit o sexu, ty ses nedokázala udržet a řekla jsi, že máš ráda tvrdý sex, přesněji BDSM, jak to že nevíte, co to znamená? Zkratka je trojitou šifrou: BD znamená Bondage/Discipline, DS – Domination/Submission a SM označuje sadomasochismus, to je snad jasný. V podstatě jde o různé věci: jedni mají rádi svazování, druzí podřízenost, třetí samotnou bolest, ale některým se líbí všechno dohromady, i když pokud jde o mě, tak mě moc nebere svazování. Všichni najednou zmlkli, byly cítit rozpaky, a Saša řekl cosi jako: tomuhle my, co máme rádi vanilkový sex, nerozumíme. To jsem netušil, že ty jsi tak úchylná. Něco se v tobě vzepřelo, ačkoliv, má na to právo, když chce, ať si dál strká hlavu do písku, jak říkají bratři teplouši, ať si dál hraje na konvenčního vanilkového člověka, jestli se stydí před kamarády. Zvedla se a šla do kuchyně. Saša šel za tebou. Klekni si a vezmi ho do pusy, řekl a ty ses naštvala. Nikdy jsi neslibovala, že se mu podřídíš kdekoliv, jen v ložnici, žádná služba 24 hodin 7 dnů v týdnu, a tak ses ani nechystala vysávat mu ho v kuchyni, na oslavě narozenin jeho spolužačky, do které byl kdysi zamilovaný, když byl ještě jemný chlapec, který by nejspíš nedokázal sešvihat dívku bičíkem tak, že se šlehy na stehnech nezahojí ani po týdnu. Nechci, odpověděla jsi a on si vzpomněl na vaše hrátky, pokusil se tě chytnout za vlasy a zaklonit hlavu, a tehdy jsi opakovala s narůstajícím vztekem: nechci, a on řekl: Když to neuděláš hned teď – je mezi námi konec. Odstrčila jsi ho a řekla: Tak dobře, je konec.

„Když to neuděláš teď – je mezi námi konec.“ To byla poslední kapka. Nikoliv hraná solidnost na veřejnosti, ani vyžadování felace, tohle nerozhodlo, důležité bylo jen těchto pár ubohých slov. Saša se mohl pokusit tě zlomit, donutit tě kleknout si (ách, jak ráda bys mu ho pak vykouřila!), nebo couvnout a tvářit se, že to byl jen vtip. Zapomněli byste na to a příště u tebe doma bys opět byla poslušnou otrokyní; ale ta slova – když to neuděláš hned teď – ta slova znamenala, že už nedokáže být skutečným Pánem a nemá ani dost rozumu, aby si to přiznal. Žalostné vydírání, fňukání malého chlapečka, který říká mamince: Když mi nekoupíš tuhle lokomotivu – tak mě nemáš ráda. Tak dobře, nemám tě ráda, pomyslela sis, a to bylo úplně nejhorší, vždyť slova – ať ty jeho nebo ty tvoje – už nešlo vzít zpět. Nebylo možné se tvářit, že nikdy nepadla. Večer jsi ho zablokovala na ICQ a jeho telefonní číslo dala na blacklist své Motoroly.

Moskva je malé město, nutně se musíte zase potkat – ale už nikdy nebudeš před ním ležet na podlaze, ruce svázané nad hlavou, oči zavřené, abys neviděla, kterou stranu prsou zasáhne příští rána nadvakrát složenou telefonní šňůrou.

1 Centrálnyj Ekonomiko-Matěmatičeskij Institut

4

Ještě je bílý den a auta už jsou nalepená na sobě. Každodenní pomalu se posunující dopravní zácpa. Bolšaja Nikitskaja je jak řeka za jarního tání. Olga Kruševnická, úspěšná podnikatelka, třicet pět let, IT manažerka a spolumajitelka menšího on-line obchodu, kličkuje ve své Toyotě a potichu nadává. Jede na kávu s kamarádkou a brblá si pro sebe: „Tak teda řekl: s tím bych se ani vysrat nešel. Prásknul dveřmi a vypadl. A co mám dělat? Stěžovat si nemůžu, vždyť mě všichni varovali předem: „Oljo, dostaneš se do problémů, jenom tě využijí, však uvidíš.“

Před třemi roky Olga sama přibrala do svého podnikání Gríšu a Kosťu, Grigorije a Konstantina. Pro upřesnění: tehdy nešlo ještě o její podnik, Olga pracovala jako najatá manažerka za plat, a když se firma odkupovala od původních majitelů, usmlouvala si pro sebe čtvrtinu podílu – mimochodem každý vložený dolar vynesl trojnásobek. Rozděleno to měli následovně: Gríša a Kosťa přinesli peníze a ona zase znalost trhu, pracovní zkušenost, tři roky činnosti v oboru. Ale už když začínali, v Internet-byznys klubu kdosi prohlásil: budou jak dva kohouti na jednom smetišti.

A na mém smetišti se nesnesou. Už nechtějí zůstat na jednom dvorku. Seberou svoje peníze – sbohem Olgo, sbohem podnikání. Vlci jsou to. Kohouti. Tři roky je živila vlastní krví, procenty ze zisku, důvěrou a pravdou, lichotkami i lhaním. Ani nevíte, Gríšo, jak jsem ráda, že s vámi můžu pracovat. Věřte mi, Kosťo, jen díky vám to u nás ve firmě šlape.

V naší? To tak! Olja vždycky považovala toto podnikání jen za svou věc. To ona ho rozběhla, to ona o něj po všechny ty roky pečovala, jen ona měla tah na branku, nápady na další rozvoj, intuici pro budoucnost. Ale spravedlivě utrhovala kusy masa, aby vlky nakrmila, snažila se nemyslet na to, kam je požene jejich přirozený instinkt. Celé tři roky to vydržela a teď jak Gríša, tak Kosťa utíkají ze společného hřiště, zpátky do svých divokých lesů, odkud přišli; tam budou hledat Červené karkulky, nebo kohokoliv, kdo se jim připlete do cesty, aby je sežrali.

Zastaví na červenou, sklopí si zrcátko, prohlíží se. Pětatřicetiletá udržovaná žena. Pěstěná ruka leží na volantu, zápěstí obepíná náramek s tmavými kameny. Úspěšná podnikatelka, spolumajitelka a generální ředitelka menšího internetového obchodu. Ne, ona není v žádném případě Červená karkulka, nenechá se jen tak jednoduše sežrat. V tomhle lese zná každý strom – nepůjde za babičkou do chaloupky, ale přímo do dračí jeskyně, aby si ověřila, který z vlků si troufne jít za ní.

A podívejme se, první dobrá věc za dnešní mizerný den: stříbrné BMW se odlepilo od obrubníku právě včas, aby tam Olja mohla zaparkovat svou Toyotu. Vystupuje na chodník, vyhýbá se špinavé rozmrzlé kaluži, zabouchne dveře zastříkané blátem, stiskne tlačítko na přívěsku, a když vchází do kavárny Cofee House, zaslechne tichounké pípnutí aktivovaného zabezpečovacího zařízení. Tak to má být. Teď si ještě vybrat stolek s výhledem z okna, aby mohla občas kouknout, zda je všechno v pořádku. Už dlouho žiješ sama a zvykla sis na své věci: na notebook, který má už nejlepší léta za sebou, na náramek na zápěstí, který jsi dostala jako dárek, na auto, které by se mělo prodat – ale tobě se nechce. Nikomu to nepřiznáš, jen sobě – cítíš se s ním vnitřně spřízněná: šest let pro auto je skoro jako třicet pět let pro ženu, ještě podává výkon, ale každý rok jeho cena klesá. A proto se o něj staráš jako o vlastní tělo – technická prohlídka, výměna oleje, palivo jen od BP, komplexní pojištění. A výsledek? Zachovalé auto v dobrém stavu, ani jeden škrábanec, jako nové.

Ksjuša už sedí u stolečku, hraje si s mobilem v kýčovitém jasně růžovém chlupatém obalu.

„Koukni,“ řekne, „co jsem si koupila. Paráda, že?“

Olja zdvořile vezme mobil do pěstěných rukou, prsty se jí zaboří do růžové kožešinky. „Něco mi to připomíná, “ přemýšlí nahlas.

„No jo,“ souhlasí Ksjuša, „mého zajíce, já jsem ti ho už ukazovala?“

Ovšem, růžového zajíce. Každá budoucí Červená karkulka musí mít svého růžového zajíce, aby měla co dát šedému vlku, až zaklepe na dveře chaloupky. Ale Olja nevlastní žádné plyšové chlupaté hračky, na Sony-Ericsson P800 nenavléká žádný obleček. Všechno co má, je postarší Toyota, ještě sice zachovalá, ale už pomalu na odpis.

„Právě přemýšlím,“ povídá Ksjuša, „když se spolu ožení mobil a zajíc, jak budou vypadat jejich děti?“

„Budou to takové plyšové mechanické věcičky,“ odpovídá Olja, „něco jako zajíčci z reklamy na baterky Energizer.“

Děvčátka-zajíčci poskakují v temném hvozdu ruského byznysu, trhnou sebou při každém zavytí šedých vlků, kteří se zatím nevyskytují v jejich blízkosti, ale žijí ve stejném lese. Protože tam se mezi stromy prochází růžová plyšová zvířata, Červené Karkulky středního věku i zajíci, kteří nejsou dost pohotoví, aby unikli vlčím zubům.

„Všechno spleteš dohromady,“ vysvětluje Ksjuša. „Mobil není mechanické zařízení, ale prostředek komunikace. Nejspíš z jejich potomků budou zajíci-telepati.“

„Byla jedna povídka o telepatických zajících,“ vzpomíná Olja, „pamatuješ si ji?“

„Nee,“ na to Ksjuša, „zase jsem toho tolik nepřečetla. Tím myslím, ne tolik jako ty.“

Možná je to dokonce i dobře – nečíst moc, přemýšlí Olja. Ona skoro třicet let nevystrčila nos z perníkové chaloupky domácí knihovny, ze vzdušného zámku Leningradské univerzity. Určitě je to dobře – proč plýtvat silami na knížky, k čemu umět nazpaměť Uranii a Slovní druhy, a pak se, ani ne v polovině života, ocitnout v temném lese. A ostatní návštěvníci lesa sice nepochopí narážku schovanou v předešlé větě, zato se nebojí setkání s vlky, pantery a lvy – nebo na koho ještě může cestou Dante nebo úspěšný IT manažer narazit?

„Tak jak to bylo s telepatickými zajíci?“, ptá se Ksjuša.

„Už si přesně nepamatuju,“ odpovídá Olja, „možná, že je všechny snědli, ještě než příběh začal. Přesněji, než zjistili, že jsou to telepati.“

„Pif-paf, ojojoj,“ povídá Ksjuša, „umirájet zájčik moj,“ – a sklopí svůj mobil, jako by ho srazil myslivcův výstřel.

Olja se usměje, ale koutky úst jí zase poklesnou, když si vzpomene na dva vlky, kteří se vzájemně sledují zpoza stromů hustého lesa jejich společného podnikání.

„Ksjušo, poslouchej,“ řekne, „potřebovala bych tvou pomoc.“

Ksjuša okamžitě zvážní, najednou je z ní seriózní dívka, IT manažerka, redaktorka zpravodajství známých internetových novin – opře se hubenými lokty o stůl, nakloní hlavu – a je připravená, poslouchám tě, Oleňko, spusť, povídej, co potřebuješ.

A Olga spustí.

Před třemi roky, v době vrcholícího investičního boomu, se dvě velké internetové společnosti rozhodly vložit kapitál do obchodu, ve kterém tehdy Olja pracovala. Odkoupily firmu od původních majitelů, Olze dali jejích 25 % a samy si rozdělily zbytek. Dvě významné společnosti? Ve skutečnosti šlo o dva investory, dva lidi, kteří se znali ještě z předinternetových dob. Kosťa a Gríša, Konstantin a Grigorij. Přátelé i rivalové, konkurenti i spolubojovníci. Tři roky jejich zuřivé hádky podnikání nevadily; byznys zůstával společnou věcí, dokud se definitivně nerozhádali v prosinci kvůli rozdělování peněz z předvolební kampaně. A proto dnes ráno Grigorij práskl dveřmi Olžiny kanceláře, zařval „s tím bych se ani na stejným poli nevysral“. Malý onlinový obchod, podnik nicotných rozměrů ve srovnání s celkovým rozsahem byznysu pánů Kosti a Gríši, se stal osamělým kůzletem, které zamířilo v nevhodnou dobu do hustého dantovského hvozdu. Situace je tragická v pravém slova smyslu – veškeré Olžino snažení brzy zazpívá svou kozlí píseň a skončí coby rituální oběť po rvačce dvou bývalých přátel.

Dal by se zopakovat už jednou použitý postup, přivést nového silného investora, který by od Gríši a Kosti vykoupil jejich podíly. Takoví lidé v ruském internetovém byznysu nejsou – ale Olja ví na koho se obrátit. Jen se nemůže rozhodnout, jestli má riskovat a oslovit ho, protože ten člověk se Olje nelíbí. Přišel z cizího a nebezpečného světa, ze světa, který je offline, světa skutečného byznysu, což je byznys, proti kterému je temný les Kosti a Gríši jen upravený anglický park.

Tohle všechno teď Olja Ksjuše vysvětluje, objasňuje, ale přitom se svědomitě snaží vyhnout narážkám na Danteho, zmínkám o šedém kozlíkovi nebo o kozlí písni – protože si není jistá, zda Ksjuša ví, co má společného kozel s obětním beránkem, oslavy boha Dionýsa se zrozením tragédie. Ksjuša přece neabsolvovala petrohradskou fakultu dějin, hned po škole se emancipovaná Červená karkulka vydala po klikaté pěšince do míst, kde jakživ nebydlela žádná babička, zato tam čekala šance na kus koláče a hrnek smetany.

Vypráví a Ksjuša sleduje, že jak Olja gestikuluje, tak se jí na zápěstí občas zableskne náramek. Velké tmavé kameny, tmavé jako Olžiny oči. Olja moc hezky rozkládá rukama, moc hezky potahuje z dlouhé cigaretové špičky, moc hezky mluví a dokonce i vzdychá moc hezky. Kdyby se dokázala Ksjuša zamilovat do ženy, určitě by se zamilovala do Olji. Dá se říci, že se už zamilovala: na jednom jednání, skoro před rokem, si pro sebe řekla „wow“, hned jak uviděla tuhle vysokou dámu s pěstěnýma rukama, krátkými zářivými vlasy a hlubokýma, tmavýma očima. Projednávaly podmínky další reklamní kampaně a Xenii napadlo, že chce být jednou taky taková. Prostě se jí líbil způsob, jakým Olja nakláněla při hovoru hlavu, jak se usmívala koutky úst a jak ladně mávala rukou, když odmítala nevyhovující nabídku. Dokonce i způsob, jak kouřila cigarety z dlouhé špičky, jí nepřipadal staromódní, provinčně petrohradský, ale zamlouval se jí. Tenkrát, když se viděly poprvé, rychle vyřešily povinnosti a pak si ještě čtyřicet minut povídaly o různých hloupostech, dneska už si nevzpomene o čem. Okamžitě si začaly říkat Olja a Ksjuša, setkávají se několikrát týdně a Ksjuša má radost, že ji intuice nezklamala: bylo to přátelství na první pohled.

„A tak,“ řekne Olja a hasí v popelníku cigaretu, „tě chci poprosit, zjisti mně o tom člověku nějaké informace. Já o něm nic pořádně nevím, ale ty jsi novinářka, ty to dokážeš, nemám pravdu?“

5

Xenie prochází spojovací chodbou v metru, v hustém davu lidí, nehybnou tůní, unášena vzdouvajícím se lidským proudem, je to podzemní odraz dopravní zácpy nahoře v moskevských ulicích. Místo benzínem nasyceného mrazivého povětří na Tvěrském bulváru dýchá zatuchlý vzduch na stanici Puškinskaja, místo vůně tabáku na předním sedadle taxíku zápach potu v nevětraném vagonu. Ušetří patnáct, ne, rovnou dvacet minut; a zároveň 200, ne, 150 rublů, dorazí před sedmou, tak jak slíbila, aspoň jednou bez zpoždění.

Na pracovní schůzky a na rande nikdy nechodila pozdě, ale za mámou to kdoví proč nikdy nestihla včas, už od útlého dětství jí to ze školy trvalo hodinu, zastavovaly se a povídaly si s Vikou, potom s Marinou, desetkrát se na každém rohu rozloučily a nakonec se stejně rozhodla jít oklikou, nejprve šla s jednou kamarádkou ke garážím, pak s druhou na zastávku. Do školy trvala cesta patnáct minut a zpátky hodinu. Taneční studio začínalo ve tři, Xenie nemusela nijak zvlášť spěchat, ale máma se stejně nervovala, říkala, že se zblázní, prý je teď jiná doba než dřív, děti už nikdo nepouští samotné do školy, tak ani ona nebude chodit sama, desetiletá krasavice, vábnička pro pedofila, budoucí lolitka, světlo rodičovského života, žár hrůza jen pomyslet čích slabin. Xenie vzdorovala, odmítala doprovod, přísahala, že už bude chodit včas, ale stejně se vracela pozdě. Máma demonstrativně pila odvar z ekologicky čistého kozlíku, co byl možná ze sibiřských, snad z uralských lesů, chytala se za srdce, říkala, že ji její dcera nemá vůbec ráda. Xenie sama sebe přesvědčovala, že ty výčitky jsou důkazem lásky. Samozřejmě, ne její lásky k mámě, ale máminy lásky k ní. Protože kdyby ji máma neměla ráda, proč by se potom o ni bála?

Ljova byl v jedenácté třídě, všemi považován za dospělého, i na vysokou školu šel za všeobecného netečného souhlasu: prý, kdo by pochyboval, jasně že půjde na vysokou. Xenie slyšela, jak Ljova říkal do telefonu buď kamarádce nebo kamarádovi: kdyby my nehrozila vojna, v žádném případě bych na výšku nešel, kdo dneska potřebuje školu, no a fyziku budu stejně těžko někdy dělat, peníze žádné, možná pojedu do Ameriky. Za několik let se Xenie divila, kolik toho předem věděl: splnilo se všechno – fyziku nedělá a odjel do Ameriky.

Ze školy chodila pořád pozdě a jen jednou, když polovina třídy lehla s chřipkou – včetně Viky a Márinky – přišla včas – a ve vchodě se srazila se Slávou (nikdy mimochodem nechtěl, aby mu říkali strejdo – jen Slávo, to stačí), a on se jaksi zarazil, nějak znejistěl, zamumlal „ahoj“ a pospíchal na zastávku. Vešla, zavolala „mami, jsem doma!“, pootevřenými dveřmi rodičovské ložnice viděla zválená prostěradla, napřed nic nechápala, pak máma vyšla z koupelny, pod županem nahá, vlasy zacuchané. „Co tak brzo? Mohla jsi aspoň u dveří zazvonit“. Nikdy dřív nevyžadovala, aby Xenie zvonila, od třetí třídy měla vlastní klíče, a vtom, jak tak stála v chodbičce, Xenie začala nezadržitelně rudnout, jako kdyby provedla něco nedovoleného, až trestného. Zašeptala „promiň, mami, to mě nenapadlo “ a šla k sobě, snažila se neohlížet na rozšklebené dveře ložnice, hořela studem, cítila se jako zločinec, dověděla se něco, co vědět neměla. Na podlaze u její postele se válel mámin časopis AIDS-Info, četla si v něm včera před spaním, byla pyšná na to, že její rodiče jsou jiní než rodiče kamarádek, nic před ní neskrývají, spíš naopak, už v šesti letech jí podle přeložené francouzské knížky všechno vysvětlili, a babičky tím vyděsili, takže teď, když má Xenie deset, už o tom ví snad úplně všechno. Ale dnes ta pýcha, ona hrdost kamsi zmizely. Byla jí hanba. Xenie by radši nevěděla, co se před půl hodinou dělo v mámině ložnici. Raději by ani nečetla AIDS-Info, ale – jako všechny holčičky – jakousi Alexandru Ripleyovou, pokračování Jihu proti Severu, zakončení příběhu Scarlett O´Harové. Bylo jí do pláče, ale zakázala si to, velká děvčátka přece nebrečí. Xenie nikdy nebrečí, tím spíš, že plakat tady nepomůže, slzami se nic nespraví, máma má pravdu, Xenie si za všechno může sama, neměla přijít nevhod, když už je tak velká a všechno tak dobře ví. Xenie si sedá ke stolu, vytahuje z aktovky učebnice a pustí se do domácích úloh. Máma vždycky říká: chce se ti brečet – jdi si udělat úlohy. A navíc zítra píšou písemku, musí dostat jedničku.

Xenie kráčí pod kamennou klenbou spojovací chodby moskevské podzemky. Podél zdí se plazí po loktech jako v zákopech natahovací vojáčci barvy khaki, jejich malinkaté automaty chrastí, není je téměř slyšet v hučícím davu. Vojáci se plíží, celé tělo se kroutí, svíjí, jak v horečce, jako po úderech pěstí, jako v milostné extázi, plazí se, přestaly jim fungovat nohy, plíží se neznámo kam, vysloužilci, pro které pokračuje zbytečná válka, válka, která už dávno skončila. Přežijí a budou projíždět na kovových vozících po vagonech, vybírat peníze do výsadkářského baretu, zmrzačení, bez nohou, nejsou opilí, ani zfetovaní, Xenie zaboří oči do knížky, snaží se nevzhlédnout, aby si nic nezapamatovala, jako pokaždé, když se setká s bolestí, utrpením, fyzickým znetvořením, s lidmi bez rukou či nohou, jako by to byla nějaká věštba, která ji může uhranout. Jak se kdysi zdály děsivé články o vrazích, maniacích, sadistech, zvrhlících, týrajících své partnery, zavěšující je za ruce na hák ve stropě, pokrývající tělo rovnoběžnými pruhy šrámů, jizev, podlitin. Dnes naříká bolestí z rozchodu, cos to udělala, kde teď najdeš takového milence. Ale už je konec, možná ti to ještě pořádně nedochází – je konec.

Xenie jde spojovací chodbou. Podpatky klapou, tmavý kostým do práce, zimní bunda. Hubená ruka přidržuje tašku na rameni. Jde spojovací chodbou. Třiadvacet let, dobré zaměstnání, skvělé vyhlídky. Kráčí spojovací chodbou.

6

Tam, kde kdysi byl Xenin pokoj, má teď máma pracovnu. Na stole, na němž tolik roků dělala úlohy, stojí počítač. Na poličce, na které seděl růžový zajíc, stojí slovníky. Pokaždé, když sem přijde, cítí Xenie hořkost – ani ne tak kvůli tomu, že by chtěla, aby všechno zůstalo, jak bylo. Snad si jen přeje, aby se v bytě jejího dětství vzpomínka na ni uchovala o trošku déle. Xenii proletí hlavou: její věci zmizely proto tak snadno, protože i ona sama byla jen epizodou v mámině životě, byla tou, na niž se lehko zapomene. Toto podezření si nikdy úplně nepřizná: samozřejmě, že ví, jak ji má máma ráda, celé dětství přece mluvila o své lásce k ní, ke Xenii. O tom, jak má ráda Ljovu nepadlo ani slovo, jako by se to předpokládalo samo sebou a nebylo proč to rozebírat. Téměř všechno, co se týkalo Ljovy, se rozumělo samo sebou, ale od raného dětství si Xenie pamatuje mámin hlas, vypočítávající kolik toho dělá jen pro ni, pro Xenii: odmítla cestu do Londýna, když měla Xenie půl roku, v noci nespala, když byla Xenie nemocná, kolik roků vydržela s tátou a nerozvedla se, snášela jeho opilé kamarády, nedělní služební cesty po podnicích, návraty domů po půlnoci, když bylo potřeba odevzdat další počítačový program, vše dělala pro to, aby měla dcera otce, aspoň nějakého, i když říkat mu otec je přehnané. Kolikrát za týden svou dceru vidíš, co? ozývá se ze sousedního pokoje, nic jiného neznáš, jen svou práci, kdybys tak peníze vydělával normálně, jako všichni! Kdyby nebylo Xenie, už dávno bych se s tebou rozvedla. Zakrýt hlavu, snažit se nic neslyšet, ale polštář neuchrání před všude pronikajícím máminým hlasem, hlasitým, ostrým, tolik milovaným. Xenie ležela, zavřené oči, zacpané uši, zabalená v peřině, snažící se neslyšet ani slova, ani křik – a ležela tak i jiné noci, když byl táta na služební cestě a za mámou přišla návštěva, v kuchyni popíjeli víno, smáli se v předsíni. Máma přicházela, aby jí dala pusu na dobrou noc, krásná, v lodičkách na podpatcích, voněla parfémem a vínem, a Xenie usínala, obklopená těmi vůněmi a tichým smíchem, který se ozýval za přivřenými dveřmi… Pak se v noci probouzela, strkala hlavu pod polštář, aby neslyšela hluboké mámino vzdychání, rozléhající se v tichu, vzdychání, které přecházelo do táhlého, děsivého výkřiku. Jednou se Ljovy zeptala, proč máma po nocích křičí a Ljova se jen pousmál, řekl „seš moc malá na takový otázky“, a Xenie zrudla, protože v té francouzské knížce o vzdychání a křičení nic nepsali, Ljova ji zlehka plácl a navrhl, že si budou hrát na Sarah Connorovou a Terminátora.

To byla jejich oblíbená hra. Napřed musela Xenie posilovat břicho na domácích dětských prolézačkách, potom Ljova přišel z předsíně, v ruce brokovnici na kuličky, zakřičel I’ll be back! a Xenie s výkřikem „To je on, to je on, věděla jsem, že přijde!“ začala utíkat a Ljova ji pronásledoval po celém bytě. Sukýnka se kolem dětských kolínek třásla strachem, Xenie utíkala, utíkala, dokud ji Ljova nezahnal do kouta, sevřel obě její zápěstí a řekl: „Klid, Sáro, přišel jsem tě zachránit.“ Rodiče tuhle hru moc rádi neměli – možná proto, že jednou během lítání po chodbách údajného blázince Xenie (Linda Hamiltonová) a Ljova (Arnold Schwarzenegger) zachytili za šňůru od videopřehrávače, který stál na stařičkém televizoru značky Rubín, a video sletělo na zem. Naštěstí se s ním nic nestalo, jen se naštípl stříbrný plast. Je to až symbolické, řekl táta, hráli si na Terminátora a porazili video. Od té doby měli svou oblíbenou hru zakázanou, a tím pádem její obliba ještě stoupla. Když nebyli rodiče doma, Xenie zas lítala po bytě, zajíkala se strachy, únavou, očekáváním, kdy ji zastaví silné bratrovy ruce, křupne v zápěstí a v okamžiku největšího strachu uslyší klidný hlas: „Uklidni se, přišel jsem tě zachránit.“

V chodbičce, v níž kdysi Ljova pronásledoval Xenii, stojí teta Míla, drobná brunetka, vysoká asi jako Xenie, možná i menší. Vytáhne se na špičky a políbí se s Valerijem (nebo s Vadimem? Xenie si nevzpomíná), je to manžel tety Světy, nebo tety Lery – nebo napřed jedné, potom druhé? Xenie si ani nevšimnou, nejspíš jsou příliš zaujati svou momentální činností, nebo ji berou jen jako Mášinu dcerku, pořád ještě holčičku. Zajímavé, jak je na Mášu podobná, jen té krásy tolik nepobrala

Máma si dneska oblékla zelené šaty, které si dovezla z Ameriky, když bylo Xenii patnáct. Dá dceři pusu na tvář a na okamžik se vrací pozapomenutá vůně parfému a vína.

„Všimni si, nemám zpoždění,“ řekne Xenie.

„Ale jen tak mimochodem, mohla ses zajet domů převléct,“ na to máma. „Já mám dnes oslavu a ty jsi přišla oblečená jako do práce.“

„Promiň, prosím tě,“ skloní Xenie hlavu, „nějak mě to nenapadlo… “

„No, dobře, co se dá dělat.“ Máma ji lehce šťouchne do boku. „Běž do kuchyně a pomoz tam Světě se saláty.“

Už se pilo na zdraví paní domu, oslavenkyně, naší krasavice Mášenky, na tento dům, na lásku, samozřejmě, že i na lásku. Máma nikdy nechystala velkou hostinu u stolu, jako bývala na oslavách u babičky. Líbilo se jí slovo „raut“, připravovala několik různých jídel: chuťovky, saláty, něco teplého, a potom čaj s koláčem. Máma skvěle vařila, tak výborně, že Xenie ani nedoufala, že by někdy dosáhla podobné dokonalosti. A proto, když Xenie oslavovala svoje narozeniny, prostě koupila něco hotového nebo všechny pozvala do kavárny či do klubu: bylo to sice o něco dražší, ale zase se nemuselo ráno uklízet. Ale máma! Máma byla rozená kuchařka. Vždyť táta mockrát říkal: až nebude nikdo potřebovat tlumočníky, Mášenka se klidně může nechat zaměstnat v restauraci. Opakoval to pokaždé, když měli návštěvu, a jednou teta Lelja, Slávova žena, nevydržela a po tátově tirádě dodala „třeba jako číšnice“. Máma vyběhla z pokoje, práskla dveřmi, a táta utíkal s omluvou za ní a už víckrát o restauraci nemluvil. A teta Lelja, hezká, plnoštíhlá blondýnka, se dál objevovala na velkých oslavách spolu se Slávou, mlčky ohrnovala nos někde v koutě a čekala na chvíli, kdy bude mít příležitost ukápnout jedu. Xenii to zlobilo, a tak jednou, už jí bylo patnáct, řekla tetě Lelje, když spolu chystaly saláty v kuchyni: „Ale vždyť vy mou mámu nemáte ráda!“ Lelja pokrčila bílými rameny pod volnou průhlednou halenkou a odpověděla: „Řeknu to trochu jinak, nemám ji mít za co ráda. Tvoje máma mi nic dobrého neudělala.“ – a v tomto okamžiku se Xenii sesmekl nůž, ona vykřikla, krev vyhrkla do talíře a bylo po salátu. Kvůli křiku máma přiběhla, popadla Xenii za ruku, zvedla pořezaný prst ke svým rtům, namalovaných rtěnkou stejné barvy jako Xeniina krev, vtiskla na něj několik pus, zavolala dovnitř bytu: „Lero, přines lékárničku!“ – posadila si Xenii na klín a hladila, hladila ji po hlavě, dokud teta Lera a teta Světa nezalepily ránu náplastí, s opovržením sledovala Lelju, která snaživě vyklopila salát do koše a pustila se do krájení nového. Xenie neplakala, ale bylo jí do pláče a styděla se, jenže ne kvůli prstu, ale protože před pár minutami a jen na vteřinku, si pomyslela, že mámu opravdu nemá mít za co ráda – jako by musel existovat důvod za co, a ne jen prostě proto, že je to máma, nejlepší na světě, jediná, kdo ji, Xenii, má rád, nejkrásnější máma, nejvíc sexy, nejhodnější.

Lelja se už dávno rozvedla, vzala si pak nějakého Němce, zástupce firmy Siemens, a na oslavy už nechodila. Sláva býval jako dřív na všech narozeninách, ale když se na něho dnes Xenie dívala, poprvé myslela na to, že je o pět let starší než máma, fakt je starý, vousy má skoro úplně šedivé, hlavu celou holou, vrásky v obličeji. Nějak rychle se opil a cosi zapáleně vysvětloval v kuchyni dalším hostům, jména všech si Xenie už nepamatovala. Mluvili o explozích v Moskvě, o Běrezovském, FSB a Zakajevovi, a kdyby to nebyli mámini přátelé, Xenie by taky přispěla se svou troškou do mlýna, vysvětlila jim, jak se to všechno dělá, jak média vytvářejí události, rozfoukávají konspirační teorie, které mají za úkol pravdu zároveň odhalit i zatemnit. V každém případě byla ze všech přítomných jediná, která měla přímý vztah k masmédiím, i když hosté to možná vůbec netušili, protože máma obvykle říkala „moje holčička dělá cosi s internetem“; Xeniny úspěchy bledly ve srovnání se zářivou kariérou, která čekala Ljovu: po třetím ročníku odjel do Ameriky a najednou byl z fyzika byznysmen, s titulem MBA a nepředstavitelným ročním platem.

A teď mluví o Běrezovském, Zakajevovi a FSB. Sláva, který si nikdy nepřál, aby mu říkali „strejda Sláva“, Vadim (nebo Valerij), co se líbal s tetou Mílou, strejda Kolja, který nikdy proti „strejdovi“ neprotestoval a rád Xenii lechtal, a když už měla patnáct, tak ji ještě raději na uvítanou líbal, tiskl k sobě tak pevně, až mu musela jednou říct „to nechci“, hlasem, který už tehdy na mužské účinkoval – bez rozdílu věku a stupně blízkosti. Když Xenie vyrostla, tohle „nechci“ jí úspěšně nahrazovalo stopku, tajné slovo, o kterém se hodně píše na stránkách BDSM, protože tohle „nechci“ i ty největší dominanty, muže, kteří měli rádi, aby se k nim dívka plazila po kolenou, se skloněnou hlavou a obnaženými prsy, pokorně jim podávala bičík nebo plácačku, tak i je tohle „nechci“ zastavilo, aniž by se předem domlouvali na nějaké konkrétní stopce. Není divu, že strejdu Kolju Xenino odmítnutí doslova odmrštilo, jako by na něm vyzkoušela některou z kat, které se ji kdysi Ljova pokoušel neúspěšně naučit. Od té doby byl strejda Kolja nápadně uctivý, ale stejně ji sledoval očima, když procházela přes pokoj.

A tak mluví o Zakajevovi, Běrezovském a FSB, a máma vchází do kuchyně ve svých zelených šatech, na vysokých podpatcích, s ústy barvy Xeniny krve, v oblaku parfému a vína, vchází do kuchyně, dívá se na ně, už úplně rozvášněné, křičící jeden na druhého, jakoby jejich slova mohla na světě něco změnit, už nebudou vybuchovat vlaky a domy, vojáci nechají znásilňování a zabíjení, projektily proletí tělem a neuškodí, asi jako paprsek světla projde přes oblak prachu; federální jednotky i Čečenci najednou přestanou vydělávat na téhle válce a bolest se přemění na čistou radost, štěstí a lásku. Máma se na ně dívá, dojatě se usmívá a pronáší: „Chlapci, vy jste ale temperamentní… a vůbec… máte cosi společného a já dokonce vím, co“, a potom vyšle stejný pohled, jaký si Xenie dobře pamatuje z dětských let, pohled, který je předzvěstí nočního vzdechů, dívá se, dojatě se usmívá a pronáší ta slova tak nahlas, že je určitě slyší i její kamarádky v sousedním pokoji, bývalé nebo současné manželky těchto šedivějících chlapců, které velmi dobře ví, co mají společného všichni tihle pánové, kteří sem dnes přišli, co je spojuje kromě temperamentu, výparů alkoholu, krize středního věku, blížícího se stáří a nevyhnutelné smrti.

Xenie opouští kuchyni, otevírá dveře do svého – bývalého – pokojíku, světlo je zhasnuté, ale jako vždycky za oknem svítí pouliční lampa a v jejím sinalém světle vidí tetu Mílu, vypínající se na špičkách a vášnivě se líbající… s kým? Záleží na tom? Tihle lidé se už spolu znají tolik roků, že se určitě spolu nejednou vyspali a možná i ve trojce nebo ve čtyřce. Xenie zavírá dveře, v obýváku hlučné hlasy, v kuchyni Zakajev, Běrezovskij a FSB, do ložnice se ani nepokouší jít, ne že by stále platil zákaz vstupu dětem, ale prostě – bylo by nepříjemné vidět dva padesátileté lidi, jak se milují v posteli, která navždycky zůstane pro Xenii rodičovskou postelí, i když otec tady nepřespává už hodně dlouho. Je to jedno, ať už by tam byl kdokoliv, půjde o prvotní scénu^2, domnívá se Xenie. Právě minulý měsíc Olja dokončila vysvětlování některých pojmů z psychoanalýzy, dětská traumata a Oidipův komplex – všechno, co Xenie neznala z článků v AIDS-Info, čtených v době, kdy rodičovská ložnice ještě opravdu byla rodičovská.

Xenie prochází chodbou, šum hlasů, z pokoje Leonard Cohen, proti ní jde strejda Kolja, rozevírá náruč a Xenii se na okamžik sevře žaludek strachem, najednou jasně vidí, jak její pravá ruka míří na jeho solar plexus. Představa je tak dokonalá, že o krok couvne, a právě včas, protože do náruče strejdy Kolji vletí Světa, která vyšla z pokoje se sloupcem talířů v rukách. Horní talířek padá a rozbíjí se, Xenie rychle mizí v koupelně a zamkne za sebou dveře.

Vře v ní směs odporu, znechucení a podráždění. Na šňůře se pohupují kolíčky na prádlo, vybírá si zelený a červený, sedá si na okraj vany, stahuje si kalhotky i sukni. V podbřišku se převaluje teplý chuchvalec, vykasá si košili, rozepíná podprsenku, zatne zuby, aby nevykřikla, připne si kolíčky na bradavky, napřed červenou, pak zelenou, zavírá oči slzící bolestí, pravou ruku na klitoris, prsty levé do pochvy a začne masturbovat.

V tento okamžik na nic nemyslí. Zapomíná na mámu a na otce, zapomíná na redakci Večera.ru, zapomíná na Sašu, zapomíná na svou osamělost – a nakonec se bolest a rozkoš dohoní a splynou v jedno.

Stále ještě ve tmě za zavřenými víčky rozepíná Xenie kolíčky, uvolněné bradavky reagují prudkým výbuchem, poslední vlna probíhá celým tělem, v ústech slaná chuť, zdá se, že si prokousla ret. Pak otevírá oči a hledí na známou podlahu koupelny s drobnými čtvercovými kachličkami. Tmavá sukně, černé kalhotky, dva kolíčky, červený a zelený, dnešní Moskevský komsomolec, rozevřený na stránce aktuálních zpráv, rozmazaná fotografie, velký titulek: „Moskevský maniak znovu zabíjí.“

2 Freudův termín pro sledování sexu rodičů dítětem

7

Moc dobře si vzpomínám, kdy se to stalo poprvé. Kdy jsem pochopil, že brzo zabiju.

Bylo to večer, onanoval jsem pod sprchou. Proudy vody mi stékaly po kůži, můj penis mi připadal obrovský. Zvětšil se tak, jako by se do něj nahrnula všechna krev na světě, ten večer, kdy jsem poprvé pochopil.

Pokaždé mi dlouho trvalo, než jsem vyvrcholil. Rychle to šlo možná jen tehdy, když jsem si ho honil jako malý kluk, večer ve své posteli, až jsem se konečně dočkal, že můj mladší bratr usnul. Představoval jsem si římské patricije, jak po stovkách znásilňují svoje otrokyně, nebo barbary, kteří na vzpínajících se koních vtrhli do Říma, aby zneuctívali a zabíjeli. Nebyl jsem určitě jediný, kdo si v duchu vyvolával takové představy: nahota byla k vidění jen v podobě antických soch, sex byl tabu, a zdálo se nemožné, že by se ho chtěly ženy provozovat dobrovolně. Proto jsem si představoval Indiány v pusté krajině Divokého západu, kteří obklopili vůz krytý plachtou a strhávají šaty z mladičkých dcer šedovlasého patriarchy rodu s biblickým jménem. Náčelník s ostře řezaným profilem Gojka Mitiče se obrací ke svému pobočníkovi – nebo jak se jim říká u Indiánů? – „já znásilním tu nejmladší a ty jejich matku. Potom se vyměníme.“

Jiná slovesa jsem neznal. V mých představách nikdy neříkali „jebat“ – to slovo se mi zdálo moc vulgární, a „šoustat“ jsem poprvé slyšel, až když mi bylo devatenáct, v přeložených dialozích ve filmu Faster, Pussycat, Kill, Kill! režiséra Russa Meyera. Hrdinové mých fantazií nešoustali ani nejebali. Oni znásilňovali a prznili. „Já zprzním tu nejmladší a ty jejich matku. Potom se vyměníme.“ Byl jsem sečtělý chlapec, všichni to říkali, ale na pojmenování některých věcí mi slova chyběla. I když jsem byl hoch s bohatou fantazií, to si zapamatujte.

Sex byl tabu a už samotné slovo vypadalo skoro sprostě. V dobách mého mládí ho psali po zdech vedle slova „čurák“. Bylo těžké uvěřit, že takové slovo může v ruském jazyce vůbec existovat.

Dospěl jsem, seznámil jsem se jak s potřebnými slovy, tak s teplým ženským tělem. Získal jsem pověst dobrého milence, protože všechny si myslely: snaží se, abych si to užila, a proto oddaluje svoje vyvrcholení. Což se v době mého mládí hodně cenilo. Mně opravdu dlouho trvá, než se udělám, ale vůbec to není kvůli tomu, že by mě zajímala rozkoš té, co leží kdesi pode mnou a se zavřenýma očima sténá jako zvíře. Abych dosáhl orgasmu, musím si představit, jak nůž proniká kůží, jak krev prýští z rány a odříznutá bradavka padá na zakrvavenou zem. Musím si představit skalpy stržené z hlavy, kůl, probodávající člověka od konečníku až po hrdlo, klečící a plačící dívenky s ještě drobnými prsy a uřezanýma rukama.

Všechna krev světa, ano, všechna krev světa.

Vyvolávat si takové představy není vždycky příjemné –hlavně tehdy, když vedle tebe leží žena, kterou máš rád. Proto jsem se miloval tak dlouho, bránil jsem se do posledních sil a teprve až jsem byl úplně vysílený, popustil jsem uzdu fantazii. Když jsem byl vyčerpaný nebo když mě to už nudilo. A pak jsem vyvrcholil hodně rychle, za pár minut, stejně jako moji vrstevníci, kterým se říkalo „rychlostřelci“.

Ten večer jsem byl doma sám. Stál jsem pod sprchou a onanoval, proudy vody mi stékaly po kůži, ale proud spermatu nikde, proud spermatu si pořád dával na čas. V podstatě to byl směšný obrázek: dospělý chlap, který si ho honí až do úplného vyčerpání. Znáte ten vtip: „vystřídejte si ruku“, řekl doktor. Už jsem ji vystřídal a ne jednou. Proudy vody mi stékaly po kůži, penis se mi zdál obrovský, za zavřenýma očima se mi jedna za druhou míhaly všechny představy, které jindy dokázaly vyvolat orgasmus. Teď se to nedařilo.

V podstatě to byl směšný obrázek. Ale mně do smíchu nebylo. Byl jsem vyčerpaný, sedl jsem si na okraj vany, díval jsem se na svůj úd, pořád ztopořený, s mohutným rudým žaludem, do kterého se nahrnula snad všechna krev světa. Už od raného dětství jsem tušil, jaký svět mě obklopuje. Nemusel jsem se ani dívat na televizi, stejně jsem to věděl. Ačkoli si třeba vzpomínám, jak moderátor v nedělním politickém pořadu vykládal, že v Americe dochází ke znásilnění každých 15 minut. Nedělní politický pořad, vypasený vepř, důležitý sovětský hajzl. Každých patnáct minut. A jen v samotné Americe.

Rodiče seděli vedle mne, sledovali stejnou obrazovku, slyšeli stejná slova. Ale v jejich tvářích se nepohnul ani sval, jakoby se jich to netýkalo, jakoby si ani neuměli představit, jak je to možné – každých patnáct minut nějaká žena pláče a vzpírá se, slzy a zoufalství v jejích očích, křik uvězněný pod zpocenou dlaní. Ještě jsem nevěděl, kolik času zabere jedno znásilnění, ale došlo mi, že jen se uspokojení jeden násilník, už se ke stejnému činu chystá další – v jiném koutě země, s jinou ženou. Nemusíte mi věřit, ale já jsem cítil, že to souvisí s námi všemi, nejen s ideologickým bojem, dvěma antagonistickými systémy a televizní propagandou.

Bylo mi 14 let, už jsem masturboval, představoval jsem si přitom jižanské plantážníky, kteří rákoskou švihají černé otrokyně – ale v tomto okamžiku jsem si nepředstavoval nic, necítil jsem vzrušení, stejně jako jsem ho nikdy nezažíval, když ve zprávách mluvili o pracovních táborech v Kambodži, když v Sedmnácti zastaveních jara ukazovali nacistický filmový týdeník, ve kterém se z vyklápěcích aut hrnuly na hromadu kostnatá těla koncentráčníků, jen kostry potažené kůží. Necítil jsem žádné vzrušení – jen se mi zdálo, že jsem slyšel něco, co přímo souvisí s mým životem.

Bylo mi 14 let, byl to můj život, a tak to i zůstalo. Seděl jsem na okraji vany, můj penis mi připadal obrovský a já jsem pochopil, že musím nějakým způsobem vyprávět o svém světě, ve kterém žiju, co si pamatuji. Byl jsem sečtělý chlapec, ale někdy se mi nedostávalo slov. Snad proto, že jsem je viděl příliš často na papíře.

Není to bezstarostný svět, je to svět, v němž není místo pro naději, svět, v němž je smrt nevyhnutelná a utrpení každodenně přítomné a nesnesitelné. Je to svět, ve kterém ve Rwandě rovnají do pyramid dětské hlavičky, aby se daly snadněji spočítat, svět, ve kterém v Moskvě sedí třicetiletý muž na okraji vany a brečí kvůli tomu, že nemůže dosáhnout vyvrcholení, nedosáhne vyvrcholení, i když si představuje, jak z patnáctileté dívky stahuje po kouscích kůži, dívka prosí o smilování, ale plakat už nemůže, protože má vyloupnuté oči.

A on pláče právě proto, že tento obraz je to jediné, co ho vzrušuje.

8

Kdyby se Ljoša Rokotov nenarodil v roce 1975, v žádném případě by se nestal novinářem. Kdyby přišel na svět o pár let dříve, byl by z něho programátor, a kdyby o pět let později, stal by se finančníkem nebo právníkem. Ovšem v době, kdy bylo Ljošovi patnáct, si nedovedl představit lepší zaměstnání než novinařinu. Každý den dávali na leningradském kanále „600 sekund“, každý pátek na prvním programu „Vzgljad“, každou sobotu v poštovní schránce časopis „Ogoňok“. Každý týden provedli novináři malou revoluci, otvírali lidem oči a odhalovali brutalitu komunistů i ubohost sovětského systému. Neporazitelný kolos se začal rozpadat a výkřiky „král je nahý!“ i odvážné karikatury v novinách předznamenávaly budoucí vítězství.

Jeden kreslený vtip si Ljoša dobře pamatoval. Dva mravenci stojí nad rozšlápnutým kamarádem, obrovská noha mizí v nebi, a jeden z nich říká: „Však ono se na ně taky brzo něco najde.“ Podrážka vznášející se nad hlavami mravenců připomínala Ljošovi nohu hliněného kolosu, strach z něj se zdál malicherný, živený jen lží státního aparátu. A žádné jiné povolání nemohlo tuto lež odhalit a zničit lépe, a proto se Ljoša Rokotov začal připravovat k přijímačkám na fakultu žurnalistiky a doufal, že za pět let dojde po trnité cestě až do nebeských výšin, kde zářily nedostižné hvězdy jako Ljubimov, Něvzorov a Korotič. Právě tento cíl ho popoháněl první dva ročníky, a pak si najednou uvědomil, že jaksi pohasl. Buď se jeho dřívější idoly změnily, nebo začal sám chápat: svět se mění bez ohledu na to, co se píše v novinách. V srpnu 1991 byl u Bílého domu a dokonce s pomocí kamaráda, který přešel do komerční sféry, okopíroval několik letáků s prohlášením Nejvyššího sovětu. Buď si spletli vydání, nebo promeškali vhodnou dobu, ale v okamžiku, kdy konečně překonali strach a začali letáky rozdávat, nebyl už text aktuální a bylo zapotřebí vytisknout nové. Stovka letáků ještě dlouho potom ležela u Ljoši v pokoji jako předzvěst času, kdy hlavní problémem novin nebude „jak vytisknout?“, ale „jak rozšířit?“. Když byl Ljoša ve druhém ročníku, v Moskvě vypukla menší občanská válka. Tentokrát sledoval v davu čumilů, jak tanky ostřelují budovu, kterou před dvěma roky bránil, sám se potuloval po moskevských ulicích a snažil se pochopit, co se vlastně děje. Když se jen metr od něho skácel člověk, kterého zabila buď zbloudilá kulka nebo zásah ostřelovače, Ljošovi došlo, že protikladem lži nejsou slova, která se píšou v novinách, ale čerstvý závan mrazivého vzduchu a nevolnost, která stoupá do hrdla, když vidíš mozek vytékající na asfalt.

Pochopil, že už nikdy nedokáže psát o nebezpečí komunistické odplaty nebo o správném kurzu ekonomických reforem – stejně tak jako dříve věděl, že nikdy nebude pracovat pro Děň nebo Pravdu; zkrátka na konci října měl Ljoša Rokotov problém, co bude dál dělat.

Z tisku, který četl, se mu líbila jen kulturní stránka deníku Sivodňa – a tak si pomyslel, že by mohl psát o knížkách, filmech a výstavách. Nabídl se, že na zkoušku udělá reportáž z konference na téma Postmodernismus a národní kultura, která se právě konala v Treťjakovské galerii. Redaktor studentských novin, kterým Ljoša článek slíbil, mu navrhl, aby se pokusil udělat rozhovor se slavným architektem Charlesem Jacksonem. Tohle jméno slyšel Ljoša poprvé, do začátku konference zbývaly dvě hodiny, už nebyl čas zajít si do knihovny, ale přes veškeré obavy dopadlo interview výborně. Jackson předložil návrh na rekonstrukci vypáleného Bílého domu: modrá fasáda s červenými šmouhami na ožehlých místech a bílá střecha jako symbol smíření. Ljoša byl tak zaskočený cynismem hostující hvězdy, že se ani nezeptal, jestli vědomě vycházel z barev ruské vlajky. Jackson tvrdil, že pokud bude Bílý dům opět bílý, bude to vypadat jako snaha předstírat, že se nic nestalo. Na tato slova si Ljoša mockrát vzpomněl – hlavně když se bavil se svými kolegy, kteří opakovali magická zaklínadla o trhu a volné soutěži. Kdysi na konci osmdesátých let věřil těmto zaklínadlům i on sám, ale nyní mu zněly přinejmenším paradoxně: začínalo být čím dál jasnější, že systém, který v Rusku vzniká, má hodně daleko k teoriím Adama Smitha nebo Johna M. Keynese. Kdoví proč si Ljoša vzpomněl na starou karikaturu s mravenci a už se mu nezdála tak směšná. Bílý dům byl opět nabílen a obrovská podrážka, která zakrývala půlku oblohy, visela nahoře jako dřív. Jackson měl pravdu: vlastně se nic nestalo.

Ljoša se čím dál častěji zamýšlel nad tím, proč většina lidí nechce, aby se jim otevřely oči. Pro klidný život byli připraveni zapomenout na děsivou minulost. Tohle byla ona zralá moudrost, kterou Ljošovo mládí nechápalo. Pěrestrojka pro něho znamenala krátkou chvíli pravdy, kdy obyvatelé jedné šestiny zeměkoule stáli tváří v tvář ubohosti i hrůze lidského bytí. Ale ten okamžik byl velmi krátký. Lidé s ulehčením svalili vinu na krvavý sovětský režim a tvářili se, že jich se to všechno vůbec netýká. Byli příliš zaneprázdněni – učili se přisluhovat stávajícímu režimu, podobně jako jejich rodiče přisluhovali před dvaceti, třiceti lety komunistům.

Víckrát už Ljoša o kultuře stejně nepsal – zato na konferenci v Treťjakovce potkal rudovlasou Oxanu, studentku z vyššího ročníku RGGU, která mu velmi ochotně vysvětlila všechno, co nepochopil na přednáškách. O den později pokračovala ve školení v bytě na ulici Vavilova, který měla na dva týdny volně k dispozici, protože rodiče přednášeli někde na východním pobřeží USA. Samozřejmě, že Oxana nebyla pro Ljošu první ženou, ale poprvé se dostal do postele s dívkou, které se uměla nejen odevzdat, ale navíc ho zavedla do míst, kde se osud demokracie a svobody slova jevil jako naprosto zbytečný – přinejmenším proto, že svoboda tam nepotřebovala žádná slova a veškerá moc patřila pouze Oxaně, neboť jen ona znala cestu.

Za půl roku se vzali a Ljoša si rychle zvykl přemýšlet v množném čísle – „my“. Na konci univerzitního studia se „my“ skládalo už ze tří částí – stejně jako ruská vlajka. Maličká Dáša přiměla Ljošu jinak se postavit k rozhodování, ve kterých periodikách by mladý novinář Rokotov chtěl publikovat. Blížily se volby a Alexej moc dobře věděl, že lepší doba pro vydělávání peněz zase dlouho nebude. A taky, ať už byl jakýkoliv, přece jen dával přednost Jelcinovi před Zjuganovem, – a navíc se zapojil do práce místní pobočky programu pro mládež „Hlasuj nebo prohraješ!“, takže se ani příliš nezpronevěřil svému svědomí. Ale Alexej obecně jen zřídkakdy jednal proti svému svědomí. Poprvé po dlouhých letech si vydělal pořádné peníze a ten pocit byl tak opojný, že na okamžik znovu uvěřil: čeká ho skvělá budoucnost.

Dnes, po téměř osmi letech, už pochopil, že se spletl. Všechny hlavní události, které zatřásly mediálním trhem, ho minuly. A tak se stalo, že v době boje za společnost Svjazinvest, rozporů mezi Primakovem a Jelcinem, zvolení Putina a zrušení opozičních televizních kanálů, byl stejně tak daleko od velké politiky jako od velkých peněz. Momentálně sedí na postu reportéra v bezvýznamném internetovém deníku, který se nedostal ani do první desítky na Rambleru. A jeho šéfová je mladší než on přesně o těch pět let, která ztratil studiem na univerzitě.

Před půl rokem se vedoucí redaktorkou oddělení zpravodajství stala Xenie Jonová a oznámila Alexeji a jeho kolegům, že se mění podmínky práce. Nyní budou chodit do práce před desátou dopoledne, odevzdávat týdně přesně dohodnuté množství materiálu a ještě k tomu budou komunikovat se svými čtenáři na diskusním fóru. Žeňa Zolotov se jí pokusil oponovat, prý, Ksjušo, nikde se do redakce zpravodajského serveru nechodí dřív než v poledne, ani v Lentě, ani v Gazetě, a my jako proč? Xenie na to ledovým tónem odpověděla, že až předhoní Lentu a Gazetu, tak pak si můžou chodit až ve dvanáct. A pokud si Jevgenij Andrejevič ráno rád pospí, může klidně spolupracovat s Večerem jako freelancer. Nějak si to už vyřeším, zamumlal Žeňa, ale to se spletl, protože teď o všem rozhodovala Xenie. Za týden Zolotova vyhodili, jelikož opět přišel do kanceláře před polednem.

„Cením si toho, co píšete,“ řekla Xenie, „a je mi líto, že se nám nepoštěstilo pracovat spolu v jedné redakci. Stejně jako dřív budu ráda publikovat vaše materiály. Pokud máte zájem, můžeme projednat výši honorářů.“

Žeňovy články se skutečně čas od času na stránkách Večeru.ru objevovaly a Zolotov nejspíš na tom ani moc neprodělal. A navíc – vítěz se nekritizuje: za tři měsíce se popularita zpravodajství dvojnásobně zvýšila a, i když Večer.ru zůstával jako dřív deníkem druhé kategorie, tak Alexej s kolegy začali respektovat hubenou dívku s velkýma očima, jako mají hrdinky japonských mang, a s ledovým hlasem Sněhové královny.

Teď tu sedí v místní kantýně naproti němu, led v hlase už skoro roztál, míchá lžičkou cukr v šálku, připomíná typickou studentku z vyššího ročníku, takovou jako byla před deseti lety Oxana.

„Moc dobrý rozhovor,“ řekne Xenie, „jenom škoda, že nechce uvést svoje jméno.“

„Má strach,“ odpovídá Alexej, „ale každopádně mám nahrávku.“

„No dobře, ale anonymní zdroj je pro čtenáře méně důvěryhodný.“ Usrkává kávu ze starého hrníčku, co ještě pamatuje závodní jídelnu. „A opravdu nechce být jmenován?“

„Nepřipadá v úvahu,“ řekne Alexej. „A také tu hraje roli profesionální etika. V žádném případě nemůže hodnotit jednání svých kolegů.“

V nahrávce na diktafonu anonymní vyšetřovatel z moskevské prokuratury rozebírá možnost, že všechny vraždy, které jsou připisovány moskevskému maniakovi, nemusel spáchat jeden člověk.

Xenie skloní rozcuchanou hlavu k přepisu rozhovoru:

„Tyto vraždy, které vzbudily v poslední době velký rozruch, nemají ve skutečnosti mnoho společných rysů.

Oběti – dívky a ženy od 15 do 40 let, byly většinou znásilněné, i když v mnoha případech je těžké to s určitostí potvrdit, neboť jejich pohlavní orgány byly vyřezány, vypáleny nebo polity vřelou vodou. Téměř na všech tělech byly stopy mnohahodinového mučení – řezné rány, popáleniny, další zranění, ale téměř žádné podlitiny. Všechny tyto případy spojuje fakt, že těla byla převezena na místa, kde je lze snadno objevit. Možná, že vrah chce, aby byl dopaden, podobných případů je řada. William Heirens z Chicaga napsal na stěnu nad tělo své oběti: „Proboha, dostaňte mě dřív, než znovu zabiju!“ Ovšem v každém konkrétním případě si nemůžeme být stoprocentně jisti motivem – možná chce vrah provokovat policii nebo si vychutnává rozruch, který vyvolal v tisku. Ale pokud se vrátíme k…“

„To je zajímavé, jak všichni s oblibou tvrdí, že když tisk píše o podobných událostech, tak tím sériové vrahy vlastně provokuje,“ podrážděně komentuje Xenie. „Dá se říct, že Čikatilo byl media star. Ale, pokud si dobře pamatuju, v Sovětském svazu se vyskytovali další maniaci a všichni o nich věděli, i když se o tom v novinách nepsalo.“

„No jasně,“ souhlasí Alexej, „třeba moji rodiče mi vyprávěli o Mosgazovi.“

„O kom?“, ptá se Xenie a Alexeje to překvapí, přece jen je pět let dlouhá doba. Úplně jiná generace, která nezažila sovětskou moc, a o maniacích se dozvěděla až z Mlčení jehňátek. Vysvětluje: „Zazvonil u dveří, řekl, že je plynař z Mosgazu, lidi mu otevřeli a on je zabil sekerou. Koloval o tom i vtip. Mužský u dveří: „Kdo je tam?“. „Mosgaz.“ „Jen pojďte dál. Sekera je v koupelně a tchyně v kuchyni.“

Xenie se usmívá a dodává:

„A chytili ho v domě, kde už měli elektrické sporáky.“

Podivné vtipkování, myslí si Alexej, a kouká trochu nechápavě. Xenie vysvětluje: „Já jsem totiž nikdy neměla plynový sporák. Tak bych ani neotevřela, kdyby se za dveřmi ozvalo „Mosgaz“. Pro mě je to stejně divné, jako kdyby se za dveřmi hlásil „Mosgorkanal“ nebo „Transsib“.

Postaví prázdný šálek na stůl a natahuje se po dezertu. Hubené pevné ruce, okousané nehty, to není zrovna moc pěkné, mohla by o sebe dbát – byla by pak ještě víc přitažlivá. Zvonek u dveří, Mosgorkanal, Xenie na prahu, maniak ve dveřích. Zajímalo by mě, jestli by jí pomohl ledový tón hlasu a železné sebeovládání?

„Ale když se vrátíme k otázce, stojí-li za všemi těmi zločiny jen jeden pachatel, “ pokračuje ve čtení, „tak nás vyzývavost činů zločince zmate: vždyť poté, co vaši kolegové psali o vraždách, jakýkoliv vrah může napodobit způsob provedení zločinu. Stačí pohodit tělo na frekventovaném místě a všichni budou obviňovat sériového vraha. Myslím se, že se tisk trochu ukvapil, když kvůli tomu vzbudil takový rozruch.“

„Zajímavá logika,“ řekla Xenie, „není potřeba vyvolávat paniku, protože je možné, že v Moskvě řádí ne jeden, ale několik maniaků. V jednom městě s námi žijí opravdu divní lidé.“

„Vždyť to ani nemusí být maniakální vrah,“ hájí svůj zdroj Alexej, „třeba je to obyčejná vražda, kterou pachatel jen maskuje jako sériovou.“

„Normální vražda s vyříznutými pohlavními orgány a stopami po mučení,“ řekne Xenie a utírá si prsty ubrouskem. „Vždyť to říkám: v jednom městě s námi žijí divní lidé.“

Alexej přikyvuje, ale pak to nevydrží, a zeptá se:

„A celkově rozhovor – dobrý?“

Jen se na to podívejme, honí se mu hlavou, kdyby mi někdo před půlrokem řekl, jak mi bude záležet na názoru téhle holky, tak bych mu nevěřil. Možná záležet je silné slovo, prostě se jen ptám svého šéfa, co si myslí o novém materiálu. A to je přece normální.

„Jo, fajn, dobrý,“ přikyvuje Xenie, „ale už je to aspoň desátý rozhovor na stejné téma. Je v pořádku, je dobrý, ale přesvědčí něčím čtenáře, aby si ho zapamatoval, co myslíš? Aby mu dal přednost před tuctem jiných?“

„Samozřejmě,“ odvětí Alexej, „že by bylo lepší, kdyby vraha chytili. Ale tak to končí jen v hollywoodském filmu.“

„Ale ne,“ reaguje Xenie a zvedá se, „pokoušet se najít vraha není naše práce. Spíš se snažím vymyslet, jak by se dalo toto téma pořádně zpracovat.“ Pět let rozdíl, no jasně. Pořádně uchopit téma. Je snad konec osmdesátých let, kdy do hloubky zpracovaná témata ještě někoho zajímala?

„A ještě mám něco,“ řekne Xenie, „chtěla bych o něco požádat, ale není to pracovní záležitost. Nevíš něco o tomto člověku?“ a dodává jméno a příjmení.

„Na co to potřebuješ?“, ptá se Alexej.

„Není to pro mě,“ odpovídá Xenie, „poprosila mě kamarádka. Zvažuje, jestli má pro něho pracovat nebo ne.“

Xenie ještě jednou opakuje jméno a příjmení, ale Alexej kroutí hlavou a říká:

„Slyším ho poprvé. Ale můžu se podívat do Googlu.“

„V Googlu už jsem hledala,“ odpovídá Xenie a vrací mu papíry s rozhovorem. „Každopádně popřemýšlej, co by se z toho maniaka dalo ještě vyždímat.“

Alexej myslí na to, že kdysi by po takové příležitosti přímo skočil. Skvělý začátek hollywoodského filmu. Nezávislá investigativní novinařina. Ale v posledních letech už přestal počítat se slávou i s uspokojením z práce. Je možné, že tenkrát šel na žurnalistiku zbytečně? Bylo asi lepší stát se programátorem nebo v horším případě advokátem. Prostě by teď měl nějaké normální zaměstnání.

9

Tma zimních moskevských večerů. Barevný kobereček na zemi. Jednopokojový byt za 250 dolarů. Matný monitor počítače, černá obrazovka televizoru. Xenie sedí v jediném křesle s nohama skrčenýma pod sebou, okusuje si nehty. Sedět doma, nemyslet na Sašu, dívat se na televizi, číst si knížku, surfovat po internetu. Nic se nedaří, všechno padá z rukou, všechno je špatně: levná dévédéčka ze stánku u metra se sekají, filmy jsou nudné a křečovité jako jakási Ripleyho hra, kdo se na to může dívat, to mi prosím vás řekněte, poslední knížka od Murakamiho, co vyšla minulý týden, je přečtená a už netěší. Sedět sama doma, vzpomínat na Sašu, zasmušile stát u otevřené zásuvky, masturbovat, stahovat si prsa až se objeví modráky, zavěšovat si na bradavky závažíčka. Rychle vyvrcholit, ale uvnitř pořád cítit stejnou prázdnotu. Sedět doma sama, nemyslet na Sašu, vzpomínat na Sašu, stát s dlouhou šicí jehlou v ruce a zkoušet, kam by se dala nejlépe zapíchnout. To je špatné znamení, už to znáš, hodně špatné: chybí málo a dojde na řezání.

Dej pryč tu jehlu, raději si vzpomeň, jak všechno začalo. Zrovna jsi dokončila desátou třídu, máma odjela na dovolenou do Řecka, údajně s tetou Mílou, ale ve skutečnosti se svým novým mužským. Předtím si pořád stěžovala, prý, nemáme vůbec žádné peníze, otec neplatí pořádně alimenty, musím si vypůjčit, potom abych půl roku pracovala i přes víkendy, hloupé smlouvy, právnické papíry, překladatelská robota.

Tak zůstaň doma, řekla jí Xenie v záchvatu pubertálního vzteku a reakcí bylo kázání o necitelnosti, sobectví a bezohlednosti. Ve vlastním domě nemám kam hlavu složit, křičela máma, když budu umírat, tak mi nikdo ani vodu nepodá. Dělám pro tebe všechno a ty mně ani nedopřeješ, abych si zajela na dva týdny odpočinout! Ljoěnina dcera už vydělává a ty mi pořád visíš na krku.

Lějonina dcera byla o tři roky starší než Xenie, ale to nehrálo roli. Xenie zatnula zuby a prohlásila, že si v létě najde práci, aby máma nemusela celý podzim pracovat i o víkendech. Když to oznámila otci, pokusil se protestovat, dokonce mámě zavolal, ale ta jen odsekla: „Tak je to správně. Však ať se děvče učí být finančně samostatné. Jinak z ní bude stejný loser, jako jsi ty.“

To býval vždycky poslední argument při všech hádkách – a dokázal spolehlivě zablokovat případné tátovy pokusy zasahovat do výchovy dcery. Xenie si pamatovala, jak v páté třídě, hned po rozvodu rodičů, máma prohlásila, že se musí líp učit, a proto už nebude chodit třikrát týdně do tanečního studia. Xenie tanec milovala: měla pocit, že když tancuje, stává se dospělejší a krásnější, taková jako máma – na vysokých podpatcích, obklopena oblakem vůně parfému a vína – i táta se vždycky přišel na vystoupení podívat, chválil ji, říkal „ty moje krasavice“, a v páté třídě byl konec. Xenie seděla ve svém pokoji, dělala úkoly, aby nemusela brečet, a v kuchyni se táta, který o víkendu přišel za svou dcerou, pokoušel něco vysvětlovat mámě, ale ona na všechno měla jen jednu odpověď: „Jestli se bude holčička věnovat jen samým hloupostem, bude z ní stejný loser, jako jsi ty.“

A taky tentokrát otci řekla: „Tak je to správně. Však ať se děvče učí být samostatné.“ A potom Xenii – že se opravdu pochlapila, ale popravdě řečeno takovou nouzi nemají, peníze se v rodině najdou, jestli to děláš jenom pro mě, tak to nemusíš. „Tak to, mami, není,“ řekla Xenie, „prostě si jen myslím, že je nejvyšší čas, abych taky začala vydělávat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Motýlí kůže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.