Jiří Křesťan

Případ Václava Talicha

K problému národní očisty
a českého heroismu

KATALOGIZACE V KNIZE — NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Křesťan, Jiří

Případ Václava Talicha: k problému národní očisty a českého heroismu / Jiří Křesťan. —

Praha: Akropolis, 2014

Anglické resumé

ISBN 978-80-7470-070-5 (brož.)

78.071.2 * 929 * 172/174 * 327.88 * 94(100)“1939/1945“ * 930:17.024.3 * (437.3)

— Talich, Václav, 1883—1961

— dirigenti — Česko — 20. stol.

— loajalita — 1939—1945

— kolaborace — 1939—1945

— druhá světová válka (1939—1945)

— vyrovnání se s minulostí — Česko — od 1945

— monografie

78.07 — Hudebníci, skladatelé a jiná hudební povolání [9]

929 — Biografie [8]

Lektorovali: prof. PhDr. Petr Čornej, DrSc.

doc. PhDr. Martin Kučera, CSc.

Vychází za laskavé podpory Ministerstva kultury ČR.

© Jiří Křesťan, 2014

© Graphic Design Studio Lacerta, 2014

© Cover Photo ČTK, 2014

All images all rights reserved!

© Filip Tomáš — Akropolis, 2014

ISBN 978-80-7470-070-5

ISBN 978-80-7470-071-2 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-072-9 (ePUB)

Martině, Honzovi a Pavlovi
za vše pěkné, co přetrvá

Jeden po druhém předstupovali před holohlavého muže, snažícího se vyhlížet energicky, a s úklonou, s úsměvem či strnule a trpně přejímali z jeho rukou vyznamenání: spisovatel František Kožík, básník František Hrubín, houslový virtuos Váša Příhoda, skladatel Celestin Rypl, skladatel Václav Trojan, komik Vlasta Burian, herečka Marie Glázrová, basista Pavel Ludikar, sopranistka Marie Budíková-Jeremiášová, barytonista Jan Konstantin, sochař Jan Lauda, malíř Karel Svolinský, herečka Adina Mandlová, herec Gustav Nezval, režisér Otakar Vávra a další, celkem dvaadvacet umělců a novinářů. Když vystoupili na pódium ozdobené květinami a výsostnými znaky Německé říše a Protektorátu Čechy a Morava, pozdravil každý lysohlavce vztyčenou pravicí.1 Psal se 12. červenec 1942. V den sedmdesátých narozenin státního prezidenta Emila Háchy uděloval ve Smetanově síni Obecního domu v Praze ministr lidové osvěty Emanuel Moravec Národní ceny kulturním pracovníkům.

Neuplynuly ani dva měsíce od atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha — k tomu došlo 27. května a 4. června 1942 Heydrich následkům atentátu podlehl. Byly to dny naplněné brutální odplatou okupantů, jíž vévodily veřejně ohlašované popravy českých vlastenců a posléze i vyhlazení Lidic a povraždění sto sedmdesáti tří mužů a chlapců 10. června 1942. Osmnáctého června byli obklíčeni a zabiti (či donuceni k sebevraždě) strůjci atentátu v pravoslavném kostele svatého Cyrila a Metoděje v Resslově ulici v Praze. Čtyřiadvacátého června byly vyhlazeny Ležáky na Chrudimsku…

Těžko si představit pocity, s nimiž účastníci slavnostního shromáždění dne 12. července 1942 sledovali jeho průběh. V Moravcově útočném projevu zaznamenali prokletí prezidenta Republiky československé Edvarda Beneše a „jeho pekla zplozenců“, dověděli se, že odedávna „německá kultura byla buditelkou kultury české“, že český národ nemá hrát zvláštní roli v Evropě, ale může se stát velkým v rámci Velkoněmecké říše. Emanuel Moravec vyjádřil přesvědčení, že „národ, který se postavil pod vedení největšího muže dějin, Adolfa Hitlera, nemá se zítra čeho obávat“. Varoval kulturní pracovníky, aby nesetrvávali v „rozkladné lhostejnosti“, ale sloužili říšské myšlence.2 Lhostejnost, nesouhlasný odpor, nechápavý údiv, ale u někoho možná i slastný pocit přináležitosti k osudu mocného stomilionového německého národa a víra ve skvělé zítřky — takové pocity se asi míhaly v myslích jednotlivých účastníků shromáždění.

Při projevu Moravcově doznívaly v sále dojmy z proslovů předřečníků: předsedy Kulturní rady při Národním souručenství, profesora Univerzity Karlovy v Praze Miloslava Hýska, představitele stavovské organizace českých spisovatelů Františka Sekaniny a šéfa opery Národního divadla Václava Talicha. Tedy: Václav Talich. Protože on je tím, kdo nás z aktérů této události nejvíce zajímá, povšimněme si řeči, již předčítal z listů strojopisu.3 Zazněla slova o „oplozujícím vlivu“ německé hudby na hudbu českou. Zájem nacistického Německa o českou hudbu postavil Talich do kontrastu s údajnou lhostejností dříve „spřátelených“ Francouzů. Nadále měla podle něho česká hudba jít „v těsném sledu oněch tendencí, jimiž kráčí kupředu hudba německá“, vzdálena bude naopak provždy hudbě francouzské a ruské. V závěru projevu čteme: „Státnický čin našeho moudrého pana státního prezidenta dr. Emila Háchy nám umožnil, že v době, kdy na válečném poli hřmí děla, my, čeští hudební umělci, máme plnou možnost pracovati na vlastním zdokonalení a tak se připraviti vhodně na to, co od nás Říše očekává. (…) Buďme dětmi hodnými veliké doby a využijme ku prospěchu Říše i vlastního kmene oněch výhod, které nám dopřává geniální Vůdce Adolf Hitler!“ Šéf opery Národního divadla vyzval Čechy, aby se postavili do jedné řady s těmi, kdo tvoří „nový ráj“ a novou Evropu.

Obraz shromáždění, konaného 12. července 1942 v Obecním domě, vyvolá u části čtenářů pocity bolesti. Autor tohoto textu váhal, než se rozhodl, že právě jím uvede svou knihu. Myslel na potomky a ctitele umělců a kulturních činitelů, donucených sehrát trapné a ponižující divadlo, ale i na potomky odbojářů a nevinných obětí nacistů. Ti všichni, mají-li špetku historického povědomí, nemohou číst výše napsané řádky s apatií. Načrtnutý obraz budeme vnímat jinak, než například historku o tom, že Gaius Julius Caesar upadl, když poprvé vstoupil na půdu africkou, či líčení šarvátky sedláků u Chlumce, jež nás nechávají chladnými. Zdá se, že příběhy druhé světové války a zkoušek, jimž byli vystaveni jejich aktéři, zůstávají živou součástí našeho myšlenkového světa.

Ministr Emanuel Moravec v Obecním domě uděluje 11. července 1941 Národní ceny. Každý oceněný pozdravil nacistickým pozdravem. Před ceremoniálem Václav Talich pronesl projev, v němž se přihlásil k myšlence přináležitosti Čechů k říši.

Cenu přebírá Vlasta Burian.

„Mrtvola začne dělat muziku“

Učitelé někdy baví děti (nebo se bláhově domnívají bavit) hrou, v níž kladou otázku, zda se mohly potkat dvě významné historické osobnosti. Václav Talich a Zdeněk Nejedlý, hlavní postavy této studie, se nejen mohli potkat vzhledem ke svým datům narození (1883, respektive 1878) a úmrtí (1961, respektive 1962), ale nejednou se skutečně potkali, byť se stále častěji míjeli a vzdalovali i v době, kdy si fyzicky byli blízko. Než vstoupíme na kolbiště, na němž se křížila jejich usilování, přečtěme si výstražnou tabulku, zavěšenou nad vstupní brankou. Teatrolog František Černý se ve svých vzpomínkách vyznal z pocitu, že pro svět lidí spjatých se subtilní říší hudby je typická svárlivost na život a na smrt, neschopnost usednout za jeden stůl a nenávist z hloubi duše.4 S něčím podobným se podle něho nesetkáme třeba ve světě výtvarného umění či literatury.

Zdeněk Nejedlý, jehož budeme v následujících řádkách podrobně sledovat, se postupem doby stal symbolem řevnivosti a hádavosti, panující ve světě české hudby. Žák Otakara Hostinského, Jaroslava Golla, Josefa Pekaře a Tomáše Garrigua Masaryka, který docházel na soukromé hodiny kompozice ke skladateli Zdeňku Fibichovi, na sebe záhy upozornil pracemi z dějin husitství a dějin české hudby. Již v roce 1904 se stal mimořádným členem Královské české společnosti nauk (tehdy údajně nejmladším členem učených společností v Evropě), o rok později začal jako soukromý docent hudební vědy přednášet na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze (byl historicky prvním lektorem tohoto oboru na české univerzitě, a tudíž jeho zakladatelem). Dodnes jsou ceněny jeho práce o husitském zpěvu, o Bedřichu Smetanovi i dalších hudebních tvůrcích (například Richardu Wagnerovi, Gustavu Mahlerovi, Zdeňku Fibichovi, Josefu Bohuslavu Foersterovi, Otakaru Ostrčilovi), o opeře Národního divadla. Pozoruhodný byl jeho vstup do sporu o smysl českých dějin v roce 1912 i jeho nedokončená monografie o Masarykovi, jejíž první svazek vyšel v roce 1930. Osobní temperament jej sváděl k účasti na polemikách o české hudbě na stránkách denního tisku a odborných časopisů a pudil jej i do bojů vedených na půdě spolků. Nesporně přispěl k vyhrocení osobní zášti mezi „smetanovci“ a „dvořákovci“. Jeho zaujatost vedla k nespravedlivým hodnocením Antonína Dvořáka, Leoše Janáčka, Josefa Suka či Bohuslava Martinů na jedné straně a k nekritickému vynášení Bedřicha Smetany, Zdeňka Fibicha, J. B. Foerstra či Otakara Ostrčila na straně druhé.

Na konci listopadu 1918 obvinil Zdeněk Nejedlý Josefa Suka a České kvarteto z rakouského aktivismu a ze zrady národní věci.5 Přestože Nejedlý doložil, že Sukovi a primáriovi Českého kvarteta Karlu Hoffmannovi byl udělen válečný řád, že se účastnili akcí, jež byly pokládány za podporu válečného úsilí monarchie, a že byli značně horliví při upisování válečné půjčky, nebyl jeho útok shledán přiměřeným a Nejedlý se svými nejbližšími se ocitl v izolaci a pod palbou veřejné kritiky.6 Proti Nejedlého vlastenčícímu „policajtství“ se postavil jak čestný soud Maffie (Josef Svatopluk Machar, Jaroslav Kvapil, Přemysl Šámal a další), tak šestapadesát významných osobností českého kulturního života ve společném prohlášení. Mezi jeho signatáři se tehdy objevil i Václav Talich — ve společnosti sochaře Františka Bílka, spisovatele Karla Čapka, historika umění Maxe Dvořáka, básníka Antonína Sovy, sochařů Otakara Španiela a Jana Štursy, malíře Maxe Švabinského, básníka Karla Tomana a dalších. Z hudebníků podpořili uvedené prohlášení hudební kritik Emanuel Chvála, skladatel a dirigent, aktuálně šéf opery Národního divadla Karel Kovařovic, hudební skladatel a sbormistr Jaroslav Křička, houslový virtuos František Ondříček, hudební kritik Antonín Šilhan a skladatel a hudební publicista Ladislav Vycpálek. Nadšení ze vzniku samostatného státu nepřálo rozdírajícím diskusím o minulosti ani dryáčnickému stylu, který zvolil Nejedlý (tomuto stylu nezůstali ovšem nic dlužni někteří jeho oponenti, v první řadě impulzivní Jan Herben). Mnohým mladým lidem však tehdy Nejedlého odvaha postavit se národním autoritám imponovala.

Václav Talich se zdál předurčen k tomu, aby náležel do „protinejedlovského“ tábora. Již jako studentovi se mu dostalo podpory od mecenáše Josefa Hlávky — na doporučení Nejedlým nemilovaného Antonína Dvořáka. Navázal přátelské kontakty s Dvořákovým zetěm Josefem Sukem a Českým kvartetem, jehož řady příležitostně posiloval jako violista. Talich stál za dirigentským pultem koncertu České filharmonie 30. října 1918, kdy byla poprvé provedena Sukova skladba Zrání, koncertu, který se stal záminkou Nejedlého zlovolného útoku. V únoru 1919 se Václav Talich ujal postu šéfdirigenta České filharmonie. V diskusi o obsazení místa, která se rozvíjela od roku 1917, Nejedlý a jeho přátelé (zejména jeho švagr, hudební vědec Vladimír Helfert) preferovali Ludvíka Vítězslava Čelanského, který skutečně v dubnu 1918 nahradil ve vedení filharmonie Viléma Zemánka.7 Následný nástup Talicha, jehož protežovali Nejedlého oponenti kolem časopisu Hudební revue v čele s Otakarem Nebuškou, musel Zdeněk Nejedlý respektovat — Čelanský nedokázal Českou filharmonii připravit na sezonu a proti němu se postavil i orchestr filharmonie.

V roce 1921 žádal Václav Talich Zdeňka Nejedlého o radu, jak koncipovat připravovaný historický hudební cyklus — a Nejedlý mu ochotně vyhověl.8 O rok později prosil Talich Nejedlého jako uznávaného znalce o součinnost při organizaci fibichovských večerů. Prozkoumáme-li Nejedlého recenze o koncertech Václava Talicha uveřejněné do konce dvacátých let,9 musíme konstatovat, že jsou celkem vyvážené. Kritické výtky, odrážející fakt, že Nejedlý měl vyhraněné názory na interpretaci děl zamilovaných tvůrců (v našem případě především Fibicha), se prolínají se slovy uznání a občas i se superlativy. Nalezneme zde ale i jedovatou poznámku, že Václav Talich se stal dirigentem České filharmonie dříve, než „opravdu byl dirigentem“.10 Ostře negativní hodnocení Talicha nacházíme spíše v příspěvcích některých Nejedlého spolupracovníků a žáků, jako byli Hubert Doležil, Josef Plavec, Mirko Očadlík či Anna Patzaková.11 Nejedlého žáci a příznivci na sebe naráželi s táborem odpůrců nejen na stránkách tisku, ale i při obsazování postů v hudebních tělesech a institucích. Skladatel, hudební pedagog a dirigent Karel Boleslav Jirák si například v dopise svému učiteli Nejedlému 6. dubna 1926 trpce stěžoval na Václava Talicha, který mu údajně zmařil angažmá u České filharmonie, když jej na zasedání Společnosti České filharmonie prý označil za — protidvořákovce: „Jsem tedy nejedlovec (schází jen říci: bolševik!), a tudíž nemožná veličina pro stranu protinejedlovců.“12

O tom, že příkopy mezi Zdeňkem Nejedlým a Václavem Talichem nebyly (či nemusely být) před rokem 1939 tak hluboké, jak by se mohly jevit z perspektivy dění po roce 1945, svědčí Talichovy korektní vztahy s mnohými osobnostmi, jichž si Nejedlý vážil. Zmiňme alespoň přátelské Talichovy styky s Otakarem Ostrčilem, tolik ctěným Nejedlým.13 Talich vycházel dobře také s Josefem Bohuslavem Foersterem, jehož si Nejedlý rovněž vážil a s nímž jej navíc pojily dávné rodinné vazby.14 Ostrčil, Foerster, Nejedlý a Talich zasedali v uměleckém poradním sboru Národního a Stavovského divadla, ustaveném 4. června 1922;15 dva posledně jmenovaní se sešli též ve Společnosti pro hudební výchovu, založené 11. června 1934, kde místopředseda Talich (předsedou spolku byl Nejedlého spolužák, historik a politik Kamil Krofta) byl Nejedlému jako členu výboru nadřazen.16 Spolek si vytkl „pokrokové“ cíle, především úsilí o hudební výchovu lidových mas a mládeže, přispěl i k uplatnění německých antifašistických hudebníků.

Talich se do denních půtek mezi „smetanovci“ a „dvořákovci“ nezapojoval, byť ozvat proti útokům se uměl. Například v článku uveřejněném 28. prosince 1930 v Lidových novinách se demonstrativně, s „hrdostí a radostí“ přihlásil k odkazu Antonína Dvořáka, k němuž ho „nejedlovci“ přiřazovali ve snaze jej dehonestovat.17 V článku, který vyšel v Přítomnosti 20. prosince 1933, se Václav Talich, aniž by někoho jmenoval, ohradil proti „svaté kongregaci“, jež vzniká „na pozadí“ Smetanova díla a osobuje si právo na jedinou možnou interpretaci díla Mistrova.18 Animozitám českého hudebního života Talicha vzdalovala častá a úspěšná zahraniční angažmá (v letech 1931—1934 se dokonce vzdal dirigentství České filharmonie), jež mu napomohla k nadhledu nad malichernými řevnivostmi. Informován ovšem byl přáteli, například malířem a karikaturistou Hugem Boettingerem, jenž mu třeba v dopise z 27. listopadu 1927 popisoval úporný boj na „hudební frontě“ slovy: „Nejedlovci přijmou všechny funkce, nalezou všude, na univerzity, do konzervatoře, do divadel, kam vůbec mohou, kde se kdo z „nás“ poděkuje nebo je unaven.“19

Měl nadejít okamžik, kdy Václav Talich stanul v samém středu házeliště třaskavých granátů znesvářených táborů… Na počátku srpna 1935 začaly Zdeňku Nejedlému na venkov docházet alarmující dopisy hudebního kritika a spisovatele Artuše Rektoryse o zdravotním stavu přítele z nejbližších, šéfa opery Národního divadla Otakara Ostrčila.20 Osmého srpna vyjádřil Rektorys, podrobně informovaný lékaři, obavu, že Ostrčil již nebude moci dirigovat. O týden později psal, že situace je beznadějná. Dvacátého srpna Otakar Ostrčil zesnul. Zdeňku Nejedlému se zhroutil kus světa. S Ostrčilem úzce spolupracoval zejména za jeho působení v Městském divadle na Královských Vinohradech (byl zde šéfem opery v letech 1914—1919) a potom v Národním divadle (ve stejné funkci od roku 1920). Vládlo mezi nimi srozumění téměř naprosté. Stanislava Zachařová oprávněně konstatovala, že Ostrčil byl „posledním jménem v životě Zdeňka Nejedlého, pro něž pracoval a zápasil“.21 Po Ostrčilově odchodu prakticky přestal o hudbě psát.

Na počátku září 1935 oslovil ministr školství a národní osvěty Jan Krčmář osm hudebních odborníků s žádostí o názor, kdo by měl zaujmout Ostrčilovo místo.22 Dostalo se mu sedmi písemných odpovědí a jedné ústní. Zdeněk Nejedlý, Vladimír Helfert a Josef Bohuslav Foerster se vyslovili jednoznačně pro to, aby šéfem opery Národního divadla byl jmenován šéfdirigent orchestru Československého rozhlasu Otakar Jeremiáš. Jméno Jeremiášovo jako jednoho z vhodných adeptů na funkci šéfa opery či dalšího dirigenta opery Národního divadla se objevilo i v odpovědích na Slovensku působícího českého hudebního vědce a pedagoga Dobroslava Orla, skladatele Vítězslava Nováka, Ladislava Vycpálka a Václava Talicha. Talich byl oním účastníkem ankety, jenž ministrovi odpověděl ústně při osobním setkání. Jediným účastníkem ankety, který se vyslovil proti jmenování Jeremiáše, byl ředitel Národního divadla Stanislav Mojžíš-Lom (preferoval Ladislava Vycpálka, jehož ovšem kromě něho nikdo v anketě nezmínil). To bylo sice nepříjemné, ale přesto Jeremiášovy vyhlídky vypadaly slibně. Tím spíše, že Ostrčil o něm již v roce 1934 uvažoval jako o svém nástupci^23 a chtěl jej více přitáhnout k práci v Národním divadle.24

Skladatel, dirigent a pedagog Otakar Jeremiáš náležel do okruhu příznivců Zdeňka Nejedlého. A možná právě vehemence „nejedlovců“, s níž se za Jeremiáše brali, přispěla k tomu, že jeho vyhlídky potemněly. Začalo se uvažovat o jiných variantách, objevilo se jméno Václava Talicha, s nímž původně ministr nepočítal — jinak by jej nežádal o názor v anketě. V té postavil na první místo Talicha (v tandemu s Pavlem Ludikarem) pouze Vítězslav Novák. Talichovo jméno se dále objevilo v odpovědích Dobroslava Orla (jmenoval jej jako prvního ve skupině nejvhodnějších kandidátů) a Ladislava Vycpálka, který ovšem výše stavěl Otakara Jeremiáše a ostravského dirigenta a skladatele Jaroslava Vogela. Popravdě řečeno, téměř nikdo nepočítal s tím, že by se Talich vzdal působení v České filharmonii nebo se (se svým nikoli perfektním zdravotním stavem) pokusil zastávat dva prestižní posty současně. Dnes víme, že v době, kdy Václav Talich uvažoval o převzetí postu šéfa opery Národního divadla, požádal o konzultaci vynikajícího internistu, profesora Lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze Bohumila Prusíka. Ten po úradě s docentem téže univerzity Vladimírem Vondráčkem, známým psychologem, psychiatrem a farmakologem, Talichovi nástup do Národního divadla nedoporučil.25

Zdeněk Nejedlý okamžitě poté, co se objevilo Talichovo jméno, pochopil, že Jeremiášova kandidatura je ohrožena. V dopise ze 14. října 1935 Jeremiášovi psal: „Až do Talicha jsem to měl skvělé, vlastně hotové — pak ovšem přišla tato houfnice, a ta nám to trochu rozstřílela.“26 Nejedlý iniciativně zaslal ministru Krčmářovi informaci o Talichovi a jeho působení v České filharmonii, která se zřejmě nedochovala, ale o jejímž vyznění (kritickém) nelze pochybovat. Nejedlý byl znepokojen, že v okolí ministra se objevil jeho vytrvalý odpůrce Otakar Nebuška, který v rozhovorech s Nejedlým mluvil sice o Jeremiášovi s uznáním, ale jednoznačně preferoval Talicha. Nejedlý Jeremiášovi v citovaném dopise psal, že jej nenapadlo, že „taková mrtvola vstane z hrobu a bude zase dělat muziku“. Již tři dny po znepokojivém dopisu Nejedlého padlo rozhodnutí — správou opery Národního divadla byl ministrem školství pověřen Václav Talich. „Mrtvola“ zahrála Nejedlému smuteční marš.

Talichovi bylo málo platné, že se bezprostředně po svém nástupu s pokorou přihlásil k linii Smetana—Kovařovic—Ostrčil v Národním divadle.27 Nejedlého družina reagovala na jeho příchod nevrle. Svůj názor dávala najevo ostatně již při objevení Talichova jména v diskusi o obsazení místa šéfa opery Národního divadla. Proti Talichovi a pro Jeremiáše se vyslovil na podzim 1935 i syn Zdeňka Nejedlého, talentovaný skladatel a dirigent Vít Nejedlý,28 což bylo pikantní, neboť vystoupil proti svému učiteli na konzervatoři.29 Zde stojí za to si povšimnout, že aktivně se diskuse účastnila hudební kritička a pedagožka Anna Patzaková. Ocenila dirigentské umění Talichovo, zpochybnila ovšem jeho kvality osobní: „Talich postrádá schopnosti podřídit své osobní, umělecké zájmy službě národní věci a zájmům celku. (…) Talichova výjimečnost přímo potřebuje a přeje si … průměrného stavu okolí, aby byla nápadnější jeho umělecká výlučnost a nenahraditelnost.“30 To dala pisatelka do kontrastu s obětavostí Ostrčilovou. Závažné bylo, že Patzaková naznačila „politickou příchuť“ jmenování — Talichovu kandidaturu prý pozdvihli agrárníci, konkrétně hudební publicista a dvořákovský badatel Otakar Šourek ve Venkovu.

V zájmu objektivity je nutno přiznat, že Anna Patzaková prokázala dobrý postřeh. Díky dochovaným pamětem tehdejšího ministra školství a národní osvěty Jana Krčmáře víme dnes to, co ve své době zůstalo skryto. Za Talichovo jmenování intervenoval u Krčmáře důrazně sám ministerský předseda a čelný představitel agrární strany Jan Malypetr. Zvýšená aktivita „nejedlovců“ přišla nazmar. Krčmář později vzpomínal, že jej navštívili a za Jeremiáše se horlivě přimlouvali Zdeněk Nejedlý, Anna Patzaková a Josef Bartoš.31 Jan Krčmář musel navíc ještě eliminovat odpor Nejedlého přítele, odborového přednosty svého ministerstva Zdeňka Wirtha, jehož si jinak velice vážil, i nepřízeň ředitele Národního divadla Stanislava Mojžíše-Loma vůči Talichovi. S Václavem Talichem se Krčmář dohodl prakticky již při jejich osobním setkání, kdy mu dirigent přišel oficiálně sdělit svou odpověď na anketní otázku. Předtím ovšem již byla půda připravena Malypetrem, přičemž roli prostředníků mezi premiérem a dirigentem sehráli politikův syn Jan Malypetr mladší, Nejedlým obávaný Otakar Nebuška i společný zubní lékař Jana Malypetra staršího a Václava Talicha Jiří Foustka, který například u Talicha sondoval, zda by byl ochoten post šéfa opery zaujmout. Tím byly jistě Talichovy pochyby definitivně odstraněny — zkuste odporovat muži, který nad vámi stojí s kleštěmi na trhání zubů. Zdá se, že iniciativa byla na straně Malypetrově, což umožnilo Talichovi klást si podmínky (požadoval především přizvat ke spolupráci jako dramaturga Zdeňka Chalabalu a operního pěvce Bedřicha Plaškeho).

Výtka Talichova spřeženectví s „reakčníky“ měla zaznít znovu po skončení druhé světové války, proto jí věnujme pozornost. Byl Václav Talich „mužem reakce“? Především je nutno říci, že světu české politiky byl — na rozdíl třeba právě od Zdeňka Nejedlého — vzdálen. Jeho oddanost hudební práci byla absolutní a sebestravující. Politické dění soustavně nesledoval a nekomentoval, což bylo pochopitelné vzhledem k jeho častým pobytům v cizině. Těšil se z výsady, že se stal osobností, jejíž význam došel uznání napříč společností. Mezi jeho přátele patřili i lidé levicově orientovaní — připomeňme alespoň vzájemnou náklonnost s Emilem Františkem Burianem. Jednou dal Talich politické sympatie otevřeně najevo — v roce 1922 vstoupil do sociálnědemokratické strany, a aniž by se v ní ovšem výrazněji angažoval, patrně v roce 1924 členství ukončil.32 Ve dvacátých letech se podílel na organizaci koncertů pro dělnictvo — národněsocialistické, sociálnědemokratické a po roce 1922 i komunistické,33 což nebylo samozřejmé. O tom, že Talich nebyl žádným „reakčníkem“, svědčí, že v roce 1934, v době běsnění nacionalistů českých i německých kolem sporu o místo uložení univerzitních insignií, se stal signatářem protifašistického manifestu^34 — spolu s dirigentem Karlem Ančerlem, hudebním publicistou a skladatelem Františkem Bartošem, skladateli Otakarem Jeremiášem, Jaroslavem Ježkem, Išou Krejčím a Jaroslavem Křičkou, s Mirko Očadlíkem, Otakarem Ostrčilem, hudebním vědcem Františkem Palou, Annou Patzakovou, operním režisérem Ferdinandem Pujmanem, Ladislavem Vycpálkem, Vítem Nejedlým a dalšími umělci a intelektuály (možná to byl právě syn Zdeňka Nejedlého, který svého učitele požádal o podpis manifestu). Dodejme, že obraz Václava Talicha jako stoupence reakce nabourává také jeho dvojí pracovní pobyt v Sovětském svazu v letech 1932 a 1933. Talich byl jedním z prvních špičkových českých hudebních umělců, kteří se odhodlali vydat se do SSSR (před ním zde pobývali například Jan Kubelík či Oskar Nedbal). Vracel se ostatně do země, v níž v letech 1904—1906 působil jako koncertní mistr (v Oděse) a hudební pedagog (ve Tbilisi). K Talichovu působení v SSSR se vrátíme v dalším textu.

V únoru 1919 složil pro Červenou sedmu Eduard Bass na melodii písně Juliana, krásná panna kuplet Zdeněk Nejedlý si zpívá, v němž kritizoval obvinění skladatele Josefa Suka z „rakušáctví“. Na stranu přítele Suka se tehdy postavil i Václav Talich. Na titulním listu časopisu Leták kresba Zdeňka Kratochvíla.

Portrét V. Talicha z doby nástupu do funkce šéfa opery Městského divadla v Plzni (1912).

Zdeněk Nejedlý u oblíbeného klavíru, který byl neodmyslitelnou součástí jeho domácnosti (1930). Svět hudby mu přinášel největší potěšení. Ovšem až na některé lidi, až na ty lidi…

Skladatel Josef Bohuslav Foerster Talichovo umění uznával, přátelil se ale také s Nejedlým, s nímž jej pojily dávné styky jejich rodů a Nejedlého uznání jeho hudebnímu dílu.

Hugo Boettinger karikoval vleklé spory mezi „dvořákovci“ a „smetanovci“ („nejedlovci“). Kresby byly v Lidových novinách 28. června 1931 uveřejněny s komentářem: „Na předchozí straně vidíš, milý čtenáři, kresbu z r. 1928, kde čeští hudebníci Suk, Talich a Novák ve vinárně sedíce, líhový nápoj, víno řečený, popíjejí a žerty tropíce a smějíce se bídně čas maří. Na této straně vidíme, jak mají vypadati přátelské schůzky. Nikoli v kavárnách ni vinárnách nebo jiných bavištích. A ne se smáti, ba ani usmívati. Nýbrž jen a jen bez ustání v studium pokroku a luštění hudby sebe hroužiti, jak to činí pp. Nejedlý a Ostrčil.“

Zdeněk Nejedlý byl obdivovatelem hudby Bedřicha Smetany. Na Guthově karikatuře z roku 1928 mu mistr přichází gratulovat k padesátým narozeninám. Talich byl řazen spíše k „dvořákovcům“, ale Smetanu ctil.

Hudební skladatel a dirigent Otakar Ostrčil. Talichovy kvality uznával, ale jako svého nástupce ve funkci šéfa opery Národního divadla by raději viděl Otakara Jeremiáše.

Talichův portrét z roku 1935, po jmenování správcem opery Národního divadla.

Ministr školství a národní osvěty Jan Krčmář 17. října 1935 pověřuje Václava Talicha správou opery Národního divadla. Zdeněk Nejedlý a jeho přátelé prosazovali na tento post Otakara Jeremiáše.

Václav Talich s taktovkou v ruce na karikatuře Huga Boettingera, uveřejněné v Lidových novinách 6. června 1931.

Komunistické Rudé právo ze dne 26. října 1935 zachytilo Talichův projev při převzetí správy opery Národního divadla, v němž se přihlásil k odkazu Bedřicha Smetany, Karla Kovařovice i Otakara Ostrčila.

Divadelní cedule z 19. června 1936 k Talichově nové inscenaci Dvořákovy Rusalky v Národním divadle (s podpisy umělců).

Zdeněk Nejedlý v srpnu 1928 před vilou v Turnově se skladatelem Jaroslavem Ježkem (po jeho levici) a pozdějším ředitelem tamějšího muzea Jaroslavem Knobem, jehož se profesor marně snaží loktem vystrčit z lavičky.

V poutech a pod bodáky…?

Přenesme se na stroji času, jehož užívání je jednou z mála výsad historikových, z roku 1935, kdy šéfdirigent České filharmonie Václav Talich převzal správu opery Národního divadla a zaujal tím v podstatě nejprestižnější místo v československém hudebním životě, o celé desetiletí později, kdy upadl na dno existence. Doznívaly poslední výstřely druhé světové války a lidé se po letech okupace nadechovali k novému životu. Devátého května 1945 odpoledne se vydal Václav Talich v doprovodu dcery Víty z Berouna pěšky do Prahy.35 Do bytu ve Francouzské ulici^36 dorazili následujícího dne odpoledne. Václav Talich věděl, že po skončení války bude slavnostně otevřeno Národní divadlo, koncem okupace uzavřené, a že prvním představením bude Smetanova Libuše. Na provedení bytostně české opery v mimořádných a emotivně zjitřených podmínkách se v posledních měsících války připravoval, studoval pečlivě partituru. Hned po příchodu do Prahy volal Talich do Národního divadla. U aparátu zastihl režiséra Ferdinanda Pujmana, s nímž v Národním divadle spolupracoval a který zde působil již za Ostrčilovy éry. Ferdinand Pujman Talicha požádal, aby do divadla nechodil. Musí být prošetřeno jeho chování za okupace. Slavnostní představení Libuše bude dirigovat někdo jiný — podle svědectví Víty Dejmalové mělo z Pujmanových úst padnout jméno Jaroslava Krombholce, mohlo ale zaznít i jméno Otakara Jeremiáše, které se v současných studiích a článcích zpravidla objevuje. Jeremiáš pak 27. května Libuši skutečně řídil v režii Ferdinanda Pujmana.

Talich byl rozhovorem s Pujmanem určitě zdrcen. Dvanáctého května 1945 nastoupil pouť do Canossy. Toho dne se konalo shromáždění u hrobu Bedřicha Smetany na Vyšehradě. Ctitelé Mistrovi se zde scházeli každý rok, aby si připomněli výročí úmrtí svého idolu. Bylo jasné, že na vzpomínkové akci nebude chybět ministr školství a národní osvěty Zdeněk Nejedlý, do jehož působnosti patřilo Národní divadlo. Účastníci si v Nejedlého projevu vyslechli slova: „Cítili jsme jako nejstrašnější ponížení národa, když jsme slyšeli, že vyvrhelové lidstva, za které se budou hanbit dějiny, a s nimi spolčení zrádci se nezastavili ani před posvátnou osobností Smetanovou, že v Národním divadle pro zrádné účely byla provozována Smetanova hudba, že se tito vyvrhelové osmělili vstoupit i sem, k Smetanovu hrobu.“37 Pokud bychom chtěli dát Nejedlého projev do dobového kontextu, mohli bychom jej porovnat např. s řečí, již přednesl Jaroslav Kvapil při slavnostním otevření Národního divadla 27. 5. 1945. Také Kvapil želel „znesvěcení a ponížení … posvátného chrámu naší kultury“, v němž bylo žehnáno „úhlavním vrahům“ a „ohavným nepřátelům“ — za účasti českých umělců. Kvapil odprošoval budovatele Národního divadla (jmenovitě zmínil Bedřicha Smetanu a Aloise Jiráska) a pronesl svatosvatý slib, že již nikdy nevydáme Národní divadlo cizí zvůli.38 Patos a radikální rétorika nebyly tedy vlastní pouze Zdeňku Nejedlému.

Podle pozdějších reflexí vmetl ministr Nejedlý 12. května na Vyšehradě šéfovi opery Národního divadla do tváře obvinění: „Talichu, zradil jste!“39 Podle Ivana Medka, Talichova oddaného přítele a spolupracovníka z Českého komorního orchestru a České filharmonie, se dirigent ministra zeptal, co s ním bude, a ten mu prý odvětil, že se choval za války špatně, že Národní divadlo bylo lepší zavřít než hrát pro Němce.40 Přímý útok Nejedlého proti Talichovi v jeho projevu ani jejich osobní konfrontaci během pietní slavnosti nezachytili referenti denních listů, chybí nám o tom i svědectví přímého účastníka (dcera Víta svého otce na Vyšehrad neprovázela). Přímou kolizi obou mužů nezaznamenal ani předseda České národní rady, literární historik Albert Pražák, který byl druhým řečníkem na slavnosti a přítomného Talicha si všiml (stáli blízko sebe).41 Pražák přitom v době psaní pamětí hodnotil Nejedlého kriticky a připouštěl, že Talichovi Nejedlého projev ublížil (aniž by vyslovil jeho jméno). Lze si vůbec představit, že by Talich po Nejedlého projevu stál o to, ptát se jej na svůj osud? Po diskusi s Talichovým vnukem Michalem Dejmalem připouštím, že Talich se mohl odhodlat Nejedlého oslovit: byl přesvědčen o své nevině, a především toužil po návratu k práci — možná tolik, že byl schopen se před Nejedlým ponížit…

Dostáváme se k nejdramatičtějšímu okamžiku Talichova případu, k jeho zatčení. Hudební historik Milan Kuna zatčení Václava Talicha popisuje sugestivními slovy: „Přicházejí za ním … z příkazu Zdeňka Nejedlého četníci, aby ho zatkli a s nasazenými bodáky … ho přes celé město odvedli k vlaku a eskortovali do pankrácké věznice v Praze.“42 Ivan Medek přidává informaci, že Talich byl přes město veden v poutech.43 Tak dramatická událost by se pochopitelně neutajila — kdo zná cestu od Talichovy vily k berounskému nádraží, ví, že potupný pochod by trval zhruba jednu hodinu. Nemáme však o něm žádné ohlasy v tisku, není k němu žádný doklad ani v místním státním okresním archivu.44 V městské kronice přitom kronikář Václav Palivec pečlivě dokumentoval například zatčení „kinoherečky“ Adiny Mandlové členy revoluční gardy na počátku června 1945, kterážto událost „značně vzrušila obyvatele, zvláště ženské pohlaví“,45 nebo téměř současně probíhající spanilou jízdu berounských revolučních gardistů do Teplic-Šanova, kde zatkli bývalého přednostu úřadu práce v Berouně J. Richtra. Díky svědectví Talichovy dcery Víty Dejmalové, jež dosud nebylo zveřejněno, ovšem můžeme zatčení Václava Talicha rekonstruovat: Jednadvacátého května 1945 dorazili k vile v dnešním Talichově údolí berounští revoluční gardisté. O tom, jak vážně brali situaci, svědčí i to, že s sebou přivezli sanitní vůz. Obávali se Talichovy impulzivnosti, báli se, že v domě je zbraň. Poslali nakonec vyjednávat zahradníka, kterého zastihli na pozemku před vilou — bude se Václav Talich bránit? Vyústění vypjaté situace je téměř starosousedsky idylické. Talichův syn Václav se s gardisty dohodl, že příštího dne odjede s otcem sám, bez eskorty, do Prahy k výslechu.

Dvaadvacátého května 1945 byl Václav Talich vyslechnut na oddělení Obranného zpravodajství štábu 1. československého armádního sboru důstojníky Jaroslavem Dostálem a Tadeášem Dokoupilem.46 Zde se dověděl, že bude uvězněn a v průběhu vyšetřování bude zváženo jeho vydání lidovému soudu. Karel Vaš, tehdejší přednosta oddělení Obranného zpravodajství, který se šel na zadrženého Talicha ze zvědavosti podívat, našel jej ve velkém duševním pohnutí, snad dokonce v pláči.47 Zřejmě bezprostředně po setkání na Vyšehradě dne 12. května si začal Talich připravovat obhajobu. Do té doby si nepřipouštěl, že by se místo tvůrčí práce musel vracet do let válečných, byť již před koncem války jeho přátelé vyjadřovali obavy z toho, co se po osvobození bude dít.48 Na Obranném zpravodajství Václav Talich obhajobu v celé šíři neuplatnil, výslechový protokol je stručný.

Následujícího dne (23. května) byl Václav Talich předán z Obranného zpravodajství na oddělení bezpečnosti Policejního ředitelství v Praze, kde byl zatčen a internován ve věznici na Pankráci. V průvodním dopise, signovaném Karlem Vašem, se uvádělo, že Talich se předává k zajištění „z rozkazu ministerstva školství a národní osvěty“.49 Při našem osobním rozhovoru v roce 2007 Vaš vyloučil, že by ministerstvo u něho ve věci Talicha intervenovalo, měli jej sami vytipovaného jako jednu z významných osobností, jejichž chování mělo být prošetřeno. Poznámku ve spise však vysvětlit nedokázal. Úlohu Zdeňka Nejedlého a jeho ministerstva při zatčení Václava Talicha nechme zatím stranou — v žádném případě pochopitelně nemohl dát ministr školství „přímý příkaz“50 k zadržení ani četníkům, ani revolučním gardistům, ani důstojníkům Obranného zpravodajství. Ve vzpomínkách Ivana Medka se píše o „nepřímém příkazu“ Zdeňka Nejedlého. Ivan Medek mi v dopise z 5. června 2007 potvrdil, že iniciativu Nejedlého považuje za nespornou a zopakoval, co dříve publikoval — že rozkaz k zatčení Talicha mohl dát na Nejedlého popud Bedřich Reicin.51 Ten ovšem v době Talichova zajištění Obrannému zpravodajství Svobodovy armády, jehož povinností bylo zadržovat osoby podezřelé z kolaborace, již nevelel. V té době působil na ministerstvu národní obrany.

Rodině nebylo zadržení Václava Talicha bezprostředně sděleno. Denní tisk uveřejnil 26. května zprávu Československé tiskové kanceláře obsahující úřední oznámení z předchozího dne, že byl zajištěn Václav Talich s dalšími osobnostmi veřejného života (současně bylo oznámeno zadržení herce Vlasty Buriana a několika redaktorů protektorátního tisku, například neblaze proslulého šéfredaktora A-Zetu Jaroslava Křemena; pikantní je, že mezi zadrženými figuruje i jméno Nejedlý, jako by Talicha mělo stále pronásledovat — šlo o tiskového šéfa České ligy proti bolševismu Viléma Nejedlého).52 Osmého června 1945 byl vyzdvižen do čela opery Národního divadla Otakar Jeremiáš, jemuž byli postaveni po bok v operním triumvirátu dirigenti Jaroslav Krombholc a Karel Nedbal. Od začátku sezony 1945/1946 byl Jeremiáš jmenován šéfem opery, ze zdravotních důvodů musel být ale často zastupován. Ostatně mezi Nejedlého přáteli panovaly obavy, zda Jeremiáš může funkci šéfa opery zvládnout, a to nejen s ohledem na zdravotní stav. Artuš Rektorys Nejedlému 3. ledna 1946 psal: „Jeremiáš je požehnaný umělec, ale ve styku s lidmi (a NB (nota bene — pozn. autora) s tak rafinovanými lidmi jako u Národního divadla) — učiněné dítě.“53 Tragický moment stupňuje fakt, že Jeremiáš si Václava Talicha vždy vážil a s jeho stíháním po válce nesouhlasil.54

Na Pankráci a na Karlově náměstí v Praze byli po 9. květnu 1945 vězněni představitelé okupačního režimu v čele s Karlem Hermannem Frankem, němečtí generálové, sudetoněmečtí funkcionáři, protektorátní prezident Emil Hácha, členové protektorátní vlády v čele s jejími předsedy Jaroslavem Krejčím a Richardem Bienertem, představitelé finančních a podnikatelských kruhů (Jaroslav Preiss či Otakar Kruliš-Randa), prvorepublikoví politici (Jiří Stříbrný, Rudolf Beran, Jan Malypetr) a generálové (Radola Gajda, Jan Syrový, Vojtěch Vladimír Klecanda a další), diplomaté (Vojtěch Mastný), představitelé kolaborantských spolků i umělci (Vlasta Burian, Lída Baarová, Adina Mandlová a další), spolupracovníci gestapa a udavači.55 Společnost tohoto typu lidí (jakkoli někteří byli později očištěni) jistě nepůsobila na Václava Talicha povzbudivě.

Z vězení byl propuštěn 27. června 1945 (téhož dne zemřel ve vězeňské nemocnici Emil Hácha).56 V přípise prezidia ministerstva vnitra Kanceláři prezidenta republiky ze dne 1. září 1945 se uvádí, že důvody propuštění byly zdravotní.57 Dva dny před propuštěním s ním byl sepsán u krajského soudu trestního vyšetřovací protokol,58 podstatně obsáhlejší než onen pořízený v den zadržení u Obranného zpravodajství. V literatuře můžeme najít tvrzení, že Talich byl propuštěn na „přímý zásah“ prezidenta Edvarda Beneše, to se však nezdá pravděpodobné.59 Již 25. května 1945 se ovšem dostavila do prezidentské kanceláře Alice Masaryková se strojopisem obhajoby Václava Talicha.60 Tento elaborát byl s vyjádřením hudebního kritika Ivana Ballo, jež bylo kanceláři prezidenta předáno 28. května, odeslán dne 19. června na ministerstva vnitra, spravedlnosti, školství a národní osvěty — ovšem bez jakéhokoli stanoviska kanceláře.61 Ivan Ballo, který pracoval na úřadu vlády, nakonec Václava Talicha odvezl v den propuštění v automobilu z vězení domů. Pro nás je důležité si povšimnout, že Alice Masaryková při návštěvě kanceláře prezidenta prohlásila, že oroduje jménem rodiny Masarykovy, která žádá, aby byl Talich rychle vyslechnut, neboť jeho zdravotní stav je ohrožen.

Ve vzpomínkách hudebního pedagoga a skladatele Jiřího Svobody se nám dostává pozoruhodného svědectví jeho přítele Vítězslava Nezvala o okolnostech Talichova propuštění. Nezval byl s ministrem informací Václavem Kopeckým v předváděcí místnosti pro posuzování a nákup filmů. O přestávce produkce se básník díval z okna na dvůr pankrácké věznice. Zde Nezval poznal mezi procházejícími se vězni zarostlého Václava Talicha. Impulzivní Nezval chytil za rameno Kopeckého: „To není možné!“ Kopecký Nezvalovi doporučil, aby zašel za Nejedlým. „Hned příštího dne navštívili s E. F. Burianem ministra Zdeňka Nejedlého. (…) A opravdu: třetí den byl již Talich u své rodiny.“62 Vyrvali tedy Talicha z vězení komunisté Nezval, Burian, Kopecký a Nejedlý? Je třeba říci, že E. F. Burian a Vítězslav Nezval byli přáteli Talicha. Nezval byl Talichovi zavázán, neboť mu pomohl v roce 1939 v těžké situaci, kdy mu zadal k překladu libreta některých světových oper. Burian stál při Talichovi od třicátých let. Vítězslav Nezval, který zaujal významné místo na Kopeckého ministerstvu, prokázal nejednou odvahu zastat se lidí, jimž bylo ubližováno. Dělal to s temperamentem sobě vlastním i po únoru 1948,63 a připomínal v tom Maxima Gorkého, který po listopadové revoluci v Rusku v roce 1917 do umdlení intervenoval u bolševických vůdců za lidi vystavené represím. Angažovanost ministrů Kopeckého a Nejedlého při propuštění Václava Talicha je obtížně uvěřitelná, ale na druhou stranu ji nemůžeme jednoznačně popřít (alespoň u nevyzpytatelného Kopeckého). Pochopitelně je nutno znovu zdůraznit, že v pravomoci Nejedlého, Kopeckého, ba ani Edvarda Beneše nebylo nařídit propuštění vězněného Talicha.

Zdeňka Nejedlého po jeho návratu z exilu poslouchal celý národ. Poslouchá i nápověda při projevu ke znovuzahájení provozu Vinohradského divadla 9. června 1945.

Zdeněk Nejedlý 24. října 1945 při uložení korunovačních klenotů v chrámu svatého Víta. Tak chutná moc… Bylo tomu čtyřicet let, co zde uzavřel sňatek s Marií Brichtovou.

Talichova vila v Berouně — současná podoba

Vítězslav Nezval jako baletka v karikatuře Františka Bidla.

„Talicha budeme muset pověsit“

Vydejme se s Václavem Talichem proti proudu času, jak to on sám musel učinit v květnu 1945. Povšimněme si nejdříve období mezi Mnichovem 1938 a okupací zbytku Československa na jaře 1939, jež představovalo dobu zkoušek. Komunistům nepřátelský tisk po roce 1945 naznačil, že Nejedlý nemá morální právo se vyjadřovat k chování lidí po Mnichovu 1938, neboť sám tehdy byl vůči Němcům vstřícný. Citovala se pasáž, kde Nejedlý psal o „tisíciletém soužití“ a „nejlepší pospolitosti“ Čechů a Němců, vylučujících vzájemnou nenávist: „Jak přímo něžně dívá se např. Čech z Orlických hor nahoru do německých hor, s nimiž staletí žil v tak důvěrné shodě a přátelství.“64 Nejedlého odpůrci ovšem citovali výrok vytržený ze souvislostí. Prolistujeme-li Nejedlého články z té doby,65 zjistíme, že se vyslovoval proti národní zášti hlavně proto, aby varoval před vlastenčící malostí a izolací. Plédoval za to, aby nebyly přetrhány svazky s kulturou anglickou, francouzskou a sovětskou. A především apeloval na uchování národního dědictví, jež mnozí pod tlakem nacismu začali opouštět. Hlásil se přitom k odkazu husitství, národního obrození i národněosvobozeneckého boje vedeného Masarykem. V jeho výčtu národních idolů najdeme vedle Palackého, Šafaříka, Tyla, Smetany, Nerudy, Němcové, Mánesa, Alše, Jiráska, Havlíčka pro někoho možná překvapivě i Antonína Dvořáka. Nejedlý se hlásil k ideálům demokracie, svobody, lidství a solidarity. Přes dřívější výhrady veřejně uctil památku Karla Čapka, uštvaného odpůrci ducha první republiky. V podivné atmosféře druhé republiky Zdeněk Nejedlý obstál.

Totéž lze říci o Václavu Talichovi. V té době si oba protagonisté této studie byli tak blízko, jak zřejmě nikdy předtím ani potom. Talich zakoušel změnu atmosféry i v Národním divadle. Dvanáctého října 1938 odmítl orchestr při generální zkoušce Prodané nevěsty Talichovi spolupráci, protože režii vedl „muž cizí krve“ Hanuš Thein.66 Talich se jej před členy orchestru zastal, poukázal na jeho dosavadní práci, vzpomněl i skvělé pověsti Theinova otce, lékaře v Pardubicích. Orchestr se nechal přesvědčit a ke generálce nastoupil. Pěvec Jan Konstantin, jehož Thein vinil ze zosnování intriky, inspiroval útok proti Theinovi v agrárním Večeru (svého známého redaktora přivedl na generální zkoušku) a ředitel Národního divadla Stanislav Mojžíš-Lom na jeho popud zakázal Theinovi děkovat se před oponou a nařídil neuvádět Theinovo jméno na plakátech a programech. Po 15. březnu 1939 pracoval Thein jako lesní dělník, v lednu 1945 byl deportován do koncentračního tábora v Terezíně. Na konci roku 1938 psal Talichovi Emil František Burian, zdrcený z dusné atmosféry, jež se projevovala v obecenstvu při divadelních představeních: „Ach, Talichu, pojďte, odstěhujme se někam do izolovaného města, kde budou jen takoví pošílení (!) honci krásna, jako jsme my. Hrál bych pro Vás to nejhezčí divadlo, jakého jsem snad schopen, a Vy byste mně — sedícímu někde v koutečku — ve tmě — materializoval ty nejdramatičtější hudební formy.“67 Talichovi jako by překážky a protivenství vlévaly sílu do žil. Vrhal se s ještě větším vypětím do práce.68 Překladatelce Jirce Malé, s níž se v přítomnosti Otakara Nebušky v polovině ledna 1939 loučil v Národní kavárně před jejím odjezdem z vlasti, vzrušeně vykládal: „Teď se dá dělat jen jedno — na oko tancovat, jak páni pískají, a hrát jim do ruky, a začít pracovat v podzemí jako za první války.“69

Václav Talich povzbuzoval upadající národní sebevědomí prováděním hudebních skvostů českých klasiků. V tom ho nezastavila ani okupace 15. března 1939. Připravil hudební cyklus Pražský hudební máj, který se potom stal až do roku 1942 připomínkou národní vůle a hrdosti. První Pražský hudební máj v roce 1939 se odehrával ve zjitřené atmosféře národních manifestací, jakými bylo například přenesení ostatků Karla Hynka Máchy na Vyšehrad či vzpomínkové slavnosti k výročí úmrtí Bedřicha Smetany.70 Novinářům v dubnu 1939, ještě v době přípravy Pražského hudebního máje, Talich řekl: „Tento cyklus je pro mne čímsi větším než prostou hudební slavností, chtěl bych to přímo nazvati kulturním soustředěním celého národa. (…) Soukromě jsem totiž přesvědčen, že 15. března tohoto roku přestaly býti kulturní záležitosti výsadou zasvěcenců a mají se státi nejdůležitější složkou projevu národní vůle a hrdosti.“71 Národní divadlo i koncertní sály se na jaře a na počátku léta 1939 staly také zásluhou Talichovou místy, kde docházelo k bouřlivým národním manifestacím. Díky tomu, že například provedení Smetanovy Mé vlasti bylo přenášeno rozhlasem, stalo se zážitkem nejen pro tuzemské posluchače, ale i pro exulanty. Benešův osobní tajemník Eduard Táborský si v Londýně 5. června 1939 poznamenal do deníku: „Večer slyšíme z Prahy Mou vlast. Vysílají ji z Národního divadla. ČF s Talichem. Jak jinak nám zní, než když jsme si ji chodívali poslechnout doma. (…) Dozněly poslední tóny. Neutuchající potlesk. Obecenstvo zpívá ‘Kde domov můj’ a skandovaně volá: ‘Národ sobě! Národ sobě! Národ sobě!’ Zřejmá demonstrace. Koncert, jak hlasatel hlásí, je vysílán pro cizinu. Hlasatel končí: ‘Doufám, že jste všechno dobře slyšeli.’“72 Tehdy byl již Zdeněk Nejedlý v Moskvě, kam uprchl v březnu 1939. Jeho názor na kulturní manifestace v rodné zemi určitě nebyl v té době kritický. V konceptu rozhlasového projevu, který si napsal pravděpodobně v roce 1939, apeloval Nejedlý na intelektuály, aby národu ukazovali cestu z temnoty, a vyjádřil přesvědčení, že malý národ zbavený moci politické a hospodářské se může uplatnit jen ve sféře vědy a umělecké kultury.73

V Národním divadle musel bezprostředně po 15. březnu 1939 Václav Talich čelit likvidačním obviněním z „uměleckého šovinismu“ a řediteli Stanislavu Mojžíši-Lomovi vyvracet obvinění, že zanedbává německé opery.74 Ústrky a cenzurní zásahy, jimž byl Talich vystaven, popisoval v dopise Jaromíru Nečasovi 25. dubna 1939 věrný Emil František Burian, který žádal bývalého předáka Národní strany práce a ministra o zásah.75 Od léta 1939 se stal Václav Talich cílem kampaně na stránkách fašistického časopisu Vlajka.76 Nemá smysl rozebírat výrony většinou druhořadých pisálků a štváčů (jakýmsi specialistou na Talicha se stal redaktor Antonín Novotný). Nebezpečné bylo, že Talich byl v článcích pranýřován jako „židomil“ a přítel zednářů. Takových udání se mohly chopit nacistické represivní složky, které si je ostatně v některých případech zřejmě přímo objednávaly. Bohužel některé útoky byly inspirovány členy orchestru Národního divadla, kteří dodávali informace vlajkařům a byli ve spojení i s gestapem. Herec Ladislav Pešek vzpomínal na houslistu F. K., který Talichovi po telefonu vyhrožoval, zasílal mu články z fašistických listů a informoval gestapo (v roce 1945 se oběsil).77 Útoky na Talicha v listech českých fašistů ustaly až v roce 1940, kdy se Talich zúčastnil zájezdu kulturních pracovníků do říše, o němž se ještě podrobněji zmíníme. Tiskem byl od té doby přijímán blahovolně, směl dokonce publikovat ohrazení proti výrokům vinícím jej z příslušnosti k zednářstvu.78

Zastavme se u několika okamžiků z let okupace, jež se staly náplní vzpomínek Václava Talicha, které odvíjel ve vězeňské cele. Nepůjde o to, abychom Talichovo chování znovu soudili. Zamyslíme se nad základními fakty, pokusíme se je dát do historických souvislostí a ukážeme, jak je bezprostředně po skončení války zpětně vnímal sám Talich. Jak již bylo řečeno, zachovaly se dva výslechové protokoly, z 22. května a 25. června 1945.79 Již předtím, po 10. květnu, si začal Talich sepisovat obsáhlou obhajobu. Rukou psaný text je uchován ve spisech Trestní komise vyšetřovací a nalézací Ústředního národního výboru hlavního města Prahy,80 existují i strojopisy textu — především ten, který přinesla do Kanceláře prezidenta republiky Alice Masaryková 25. května.81 Obhajoba byla publikována v roce 1967 Ivanem Medkem a později Milanem Kunou, přičemž otištěné verze se od sebe v některých detailech liší.82 O tom, že případ Václava Talicha příznivce české hudby nadále vzrušuje, svědčí fakt, že nedávno byla obhajoba publikována Dvořákovou společností v Anglii.83 Prozkoumejme přízraky, s nimiž se musel Václav Talich vypořádat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ Václava Talicha. K problému národní očisty a českého heroismu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.