Tiráž

Jazykové jednohubky
Jan Táborský

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2014. Všechna práva vyhrazena.

ZRE1410-EPUB. ISBN 978-80-7413-293-3 (ePUB)
ZRE1410-MOBI. ISBN 978-80-7413-292-6 (MOBI)
ZRE1410-PDF. ISBN 978-80-7413-291-9 (PDF)

Šéfredaktor: Ing. Pavel Kristián. Odpovědný redaktor: Iva Šišperová. Obálka: Ivan Kunovský. Ilustrace: David Fišer.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, e-mail: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

Všichni se učíme lépe poznávat svůj
mateřský jazyk až do posledního dechu
s vědomím, že nikdy jím bohužel nebudeme
umět vládnout tak, jak bychom si přáli.

K. J. Beneš

Úvodem

Na počátku byla zvědavost, kolik lidí asi zaujmou zajímavosti o českém jazyce formulované vždy jen na několika řádcích a vyvěšované pravidelně na Facebooku. Když se tamější stránka pojmenovaná „Jazykové zajímavosti“ po několika měsících ujala a získala první stovky a později i tisíce stálých návštěvníků, moje zvědavost se přesunula jinam: Dokázal bych stále narůstající řadu těch jazykovědných miniatur přetvořit v knihu? Tak začal vznikat soubor jazykových sloupků, který právě držíte v rukou.

Snad vám Jazykové jednohubky přijdou k chuti!

Poděkování

Za všestrannou pomoc ve všech fázích psaní i přípravy rukopisu k vydání děkuji v první řadě své ženě Nině. Za množství konkrétních připomínek jsem vděčen také Martině Pacasové a za redakční přípravu knihy Ivě Šišperové. Díky patří i všem ostatním včetně návštěvníků mých facebookových stránek, kteří mi přispěli různými doporučeními a jazykovými postřehy.

V Brně dne 30. 9. 2014

Jan Táborský

Rozum a cit

Pokud byste někdy potkali člověka, který by všechny jazykové jevy, o nichž byste se s ním bavili, hodnotil stejně jako vy, važte si toho. Znamenalo by to, že jste účastni zázraku.

Aniž bychom si to uvědomovali, hodnotíme jazyk – a každou jeho částečku – podle několika nesourodých kritérií. Když to úplně zjednodušíme, zůstanou nám vždy alespoň dvě: rozum a cit. František Daneš, jeden z našich největších lingvistů, mluví o tom, že k jazyku můžeme zaujímat postoj buď afektivní, nebo instrumentální.

Určitě to souvisí s celou naší osobností: lidé emocionálnější vždy upřednostní estetiku, zatímco třeba technici spíše přesnost a funkčnost výrazu. Troufám si ale říct, že v každém z nás je jedinečná směs přístupů k těm mnoha tisícům slov, kterými jsme obklopeni.

Dáte-li někomu přečíst svůj text a on vám sdělí, že by vše vyjádřil jinak, přijměte to tedy se stejným klidem, jako přijímáte působení přírodních zákonů.

Radospaj

Jedním z možných životních cílů je naplňovat svůj život radostí (ať si pod tím představujeme cokoliv). S radostí je ovšem trochu potíž: zatím nebyla objevena žádná metoda, jak ji rozumně měřit. Nabízím tedy alespoň metodu nepřímou a dílčí: Což takhle měřit množství radosti sledováním slov odvozených od příslušného kořene rad?

Na jejím základě a s Jungmannovým slovníkem v rukou usuzuji, že naši předkové z devatenáctého století na tom nebyli nijak špatně. Radostný člověk byl radostník, radovník či radovanec. Kdo rád spí, byl radospaj. Kromě radosti a radostnosti jsme měli i radostivost, věci mohly být radostné jako dnes, ale navíc i radovací („pozdravěcí neb radovací listy k představeným neb známým“). Hody před uvedením ženy po šestinedělí zpět do kostela se nazývaly radovky a na horách se pekl radovanec (recept žel není uveden).

Máme myslím na čem stavět.

Díky a naděje

Pomalu si zvykám na to, že tak vysoké procento Čechů už necítí v předložce díky nic z původní vděčnosti, která je v děkování nutně přítomna, a nerozpakuje se vytvořit věty jako „Díky úrazu přišel o všechno“ nebo třeba „Vyhodili mě díky hloupému nedorozumění“.

Z oblasti vyprazdňování významů mě ale nedávno silně zasáhlo něco jiného. Kamarád mi půjčoval auto se slovy: „Není to sice velká naděje, ale možná ti dojde benzín.“ Strnul jsem. Má snad o svůj pozitivní náboj přijít i naděje, pojem, o kterém jsem si vždycky myslel, že nám zůstane, až už nebude nic jiného?

Není mi z toho úplně dobře a činím jasné rozhodnutí: Narazím-li na to ještě jednou, spustím masivní petiční akci „Zachraňte naději“.

Pět kachen a jeden kačer

Všichni víme nebo tušíme, jak užitečná jsou pro nářeční, slangovou a vůbec nespisovnou slovní zásobu rozličná domácí zvířata. Podívejme se třeba na obyčejnou kachnu.

Je to nelichotivé označení tlusté, nemotorné, nedbalé nebo hloupé ženy. V publicistice je kachna neověřená a zpravidla nepravdivá zpráva. To bylo tak: V Německu se dříve takové zprávy označovaly zkratkou N. T.
(z latinského non testatur – neověřeno), vyslovovanou stejně jako die Ente – kachna. Pro zapálené automobilisty je Kachna, Kačena nebo Kachnička pojmenováním legendárního Citroënu 2CV, snad podle kolébavého pohybu při jízdě po nerovném povrchu. Na počátku dvacátého století bychom narazili na argotické kachna ve významu úřad – kdoví podle čeho. Jako ukázku z jiného jazyka si připomeňme francouzský kankán, vycházející z dětského výrazu zdvojujícího slovo cane [kan] – tedy právě kachna.

V rámci genderové rovnováhy přihoďme alespoň jednoho kačera. To je slangové označení člověka zabývajícího se geocachingem, tedy hledáním schránek za pomoci systému GPS, a nazývaného v angličtině geocacher…

Kdybyste někdy napsali na téma „zvířata ve slanzích“ třeba seminární práci, dali byste mi ji prosím přečíst?

Euro, koruna a sokol

Koruna, nebo euro? Úvahy o tom, která měna je a má být „naše“ už jsme tady měli – ve vztahu ke koruně ale tak trochu naruby.

Korunou platíme od roku 1892, kdy nahradila zlaté. Po rozpadu Rakouska-Uherska bylo po Evropě korun vícero: československá, rakouská, maďarská a jugoslávská. Zdá se, že je nikdo neměl rád, například redakce časopisu Naše řeč v roce 1921 psala, že „korunám, těm živořícím ošuntělým, bezcenným cárům, každý přeje, aby co nejdříve zapadly do propadliště věčnosti“ (citováno volně, ale obsahově přesně).

A tak se pro naše peníze hledal nový název. Silným kandidátem byl sokol. Koruna měla zůstat – coby pojítko se starými časy – jako označení pro desetinu nové měny, pro setinu bylo navrženo označení denár (podle drobné mince z dob Přemyslovců). Jazykovědci souhlasili: „O jméně sokol ani my nepochybujeme, že by bylo velmi šťastné; mají-li Bulhaři za základní jednotku své měny lvy, proč bychom my neměli míti jména, které je tak nerozlučně sloučeno s naším národním životem?“

Ale zkrátka to nevyšlo…

Bokohřej

Jednou z nejkrásnějších částeček naší mateřštiny (a nemalým oříškem pro cizince, kteří se rozhodli naučit česky) jsou názvy měsíců. Čeština totiž – jak je všeobecně známo – patří k jazykům, které odolaly latinským předlohám a vydaly se hrdě vlastní cestou.

Kouzelné jsou měsíce i v jiných slovanských jazycích (těch originálních napočítali jazykovědci na padesát) a zajímavé je i to, že stejné názvy někdy označují jiné měsíce: kupříkladu květen je pro Poláky čtvrtý měsíc, náš duben.

Od tak široké nabídky je blízko k plánu, co bychom snad mohli udělat, kdybychom se našich měsíců museli někdy z jakéhokoliv důvodu zříct. Mějme připravenu historicky podloženou alternativu, čerpající z našich nářečí a příbuzných jazyků. Navrhuji: studen, sněžen, mařec, traven, lipen, vřesen, kosen, sušec, vinotok, hruden, žluten a dvanáctý bokohřej.

Ty mermoleze!

Asi i vy znáte někoho, kdo je ve svých aktivitách naprosto neúmorný, nezastaví se na jedinou vteřinu, ať už jde o hru, nebo úklid, až už tím své okolí trochu otravuje. O takovém člověku se dá říct, že je to mermolez. Slyšíte to poprvé? Já měl tu čest také až před pár lety…

Většinu lidí hned při prvním poslechu správně napadne příbuzné příslovce mermomocí (nebo jedna z jeho řidších variant mocí mermo, mermocí, mermomocně), s významem „vší mocí, neodbytně, stůj co stůj, za každou cenu“. Části -mocí a -lez jsou jasné, k objasnění tedy zbývá ono záhadné mermo. A to nakonec není žádná legrace, protože etymologicky souvisí se slovesem (u)mříti. Slovotvorný význam je tedy „úsilím až na umření“!

Je v tom pěkný paradox: právě slova, která berou události a svět vůbec smrtelně vážně, nám znějí tak trochu jak z dětské říkanky.

Sloupek uklidňující

Nemálo lidí, se kterými se dám do řeči o stavu českého jazyka, projevuje jemně řečeno rozčarování a nespokojenost. Vadí jim, že úroveň jazykového projevu mnoha veřejně známých osobností není právě vysoká, a někteří vysloveně trpí, když slyší, že kultivované promluvy nejsou schopni ani někteří jazykoví profesionálové, jako jsou redaktoři, moderátoři či tiskoví mluvčí.

Situace ale není tak beznadějná, jak by se mohlo zdát. Při své práci se setkávám se stovkami lidí, kterým na jejich češtině velmi záleží a kteří o ni pečují, jak jen mohou. Přemýšlejí nejen o jednotlivých slovech a vazbách, ale i o jazykovém stylu v širokém smyslu; mají radost z dobrých textů, a když chybují, stydí se. Svou řeč trpělivě zdokonalují a usilovně se snaží přenést to i na své děti.

I já jsem někdy frustrován z jazykového lajdáctví kolem nás. Vím ale, že čeština je i v mnoha dobrých, zodpovědných rukou.

Poklad

Donedávna se slovníky českého jazyka dělaly nějak takhle: z knih se na kartotéční lístky po jednom vypisovala všechna slova z vybraných zdrojových textů, vždy s částí kontextu. Když bylo takových lístků ke všem slovům dost (pro Příruční slovník jazyka českého z první poloviny dvacátého století pět milionů), slovníkáři je analyzovali a zformulovali slovníkové heslo s patřičným počtem významů (důkazem toho, že to není jen tak, budiž slovo dáti, jež je popsáno téměř dvěma tisíci slovy). To vypisování začalo v roce 1906 a jen do roku 1989 přineslo 14 milionů lístků. Je na nich čeština celého století, slovo po slovu, krasopisem i na stroji, v dlouhých šuplících velkých plechových skříní.

Poklad si můžeme představovat různě: jako zlaté cihly nebo jako bedny s dolary. A nebo jako skřípějící šuplata plná zvetšelého papíru.

Požírač člunů

Jméno řeky Moravy je údajně naším nejstarším jménem vůbec. Vzniklo přibližně dvanáct století před Kristem z kořene mar-, označujícího velkou vodu (a souvisícího i s mořem). Germáni již užívali Marahwa, což si ve čtvrtém století Slované přiklonili k domácímu morava ve významu „palouk“.

S Germány souvisí i jméno Vltavy: původní Wilthahwa znamenalo „divoká, prudká řeka“.

Do třetice germánský původ máme v Labi: původní Alba přejali Slované přesmyčkou jako Laba, z čehož nakonec udělali Labie, Labě (až do sedmnáctého století ženského rodu). Etymologický význam je „bílý“.

To všechno není sice špatné, ale ruku na srdce: Kam se s výklady jmen našich řek hrabeme na americkou Amazonku, řeku s názvem odvozeným z indiánského slova pro ničivou přívalovou vlnu, rozbíjející lodě: amazunu znamená „požírač člunů“.

Adamovo žebro a Diogenův sud

Jen dvě stručné poznámky k tomu, co lze způsobit nepřesným překladem:

Nejedna žena se při představě, že měla být stvořena z pouhého mužova žebra, cítí být poněkud dotčena, čemuž se upřímně řečeno nelze divit. Vše se ale jeví v trochu jiném světle, vezmeme-li v úvahu, že žebro je v hebrejštině synonymem strany (jak jsem se poučil u Patrika Ouředníka). Bůh tedy možná neodejmul Adamovi žebro, ale rovnou polovici těla. Jsem rád, že to vím.

Podobným překvapením pro mě byla informace, že slavný Diogenes možná nakonec v žádném sudu nežil. Příslušný výraz měl totiž ve staré řečtině označovat kromě sudu i prostý konec vesnice. Tohle jsem ovšem už vědět nechtěl.

Ještě že nejsem překladatel, tolik zodpovědnosti…

Falešní přátelé

Všeobecně se má za to, že učit se některý ze slovanských jazyků je pro Čecha snadné, a snad to tak i je. V jedné věci ale musíme být v případě blízkých jazyků zvláště obezřetní. Číhají v nich na nás zvláště zákeřní – a podvědomě podceňovaní – falešní přátelé, tedy slova, která v nás svou podobností s češtinou vzbuzují mylný dojem, že jim rozumíme.

Skvělé příklady bychom nalezli ve všech jazycích, já si vybírám svou oblíbenou polštinu.

Je praktické vědět, že obchód není obchod, ale oslava, piwnica je obyčejný sklep, a sklep naopak obchod. Na cestách myslete na to, že grad není hrad, ale krupobití, doba je prostě den, kraj celý stát a zachód západ. Policisty možná uslyšíte říkat drogi, protože to znamená silnice, ale asi nikdy pokuta – řeč o pokání čekejte spíše v kostele (pozor ale na to, že podobně znějící slovo kościół znamená církev). Slovem zapach můžete být i chváleni: je to vůně, zatímco dobře znějící czerstwy znamená okoralý.

A laska je hůl.

Pravdoláskař

Krátce po Listopadu se začala i nejširší veřejnost seznamovat s Václavem Havlem. Plakáty s jeho portrétem a heslem „Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí“ spoluvytvářely nezapomenutelnou atmosféru tehdejších dní.

Doba se změnila a výchozí politický konsenzus naší společnosti se změnil v konkurenční boj tak ostrý, že v něm byla jako zbraň použita právě i Havlova prostá slova. Zrodil se pravdoláskař, označení utvořené záměrně jako směšné a užívané s ironií a despektem.

Rozšíří-li se v jazyce něco do té míry, že to již zaregistrují všichni jeho mluvčí, nemůže to být náhoda. Někdy je přitom dobré vzpomenout si, že jazyk je přesný nejen jako nástroj vyjadřování, ale také jako ukazatel kultury v nejširším smyslu. Slova a pojmy pravda a láska dostaly pravdoláskařem přímý zásah. Držme jim palce, protože pokud jej nepřežijí, zaplatíme za to všichni.

O lamách

Říct o někom, že je kůň, osel nebo nedejbože vůl, není nic zvláštního. Všimli jste si ale, že mezi takto oblíbená zvířata přibyla nedávno lama?

Na počátku byl skateboarding a anglické lamer jako označení pro nešiku nebezpečného sobě i okolí (z lame – „chromý“). V osmdesátých letech již lamera nalézáme v počítačovém slangu: je to každý, kdo to s počítači neumí a obtěžuje tím své okolí. Češi to ovšem pojali po svém a stvořili ve stejném významu lamu, vzpomenuvše si na zvíře, které nepůsobí právě nejbystřeji.

Dnes již na lamy narazíme i mimo počítačový slang, v použitích na široké škále mezi hanlivostí a přátelským popichováním. A pořídili jsme si i příslušné sloveso, a to hned s několika významy a vazbami: vylamit lze někoho, sebe i něco…

Jsem velmi zvědav, které zvíře si vybereme příště.

Sebravše odvahu, začali studovat český jazyk

Věta z titulu není vyňata z žádného vyprávění o bojácných gymnazistech. Jde o příkladovou větu z výkladu o přechodnících v Internetové jazykové příručce Ústavu pro jazyk český. Pokud vás pobavila, vězte, že okamžiků, kdy se člověk při studiu jinak vcelku suchopárné bohemistické literatury nad uváděnými příklady mimoděk usměje, není málo.

Chcete-li to zažít i s radostí z hledání a nalézání, s chutí do toho, nám línějším skvěle poslouží články dvou lingvistek, které takové případy zaznamenaly dávno přede mnou: Evy Hošnové a Michaely Liškové. Práce druhé z nich odhaluje na příkladových větách dokonce některé genderové stereotypy v akademické Mluvnici češtiny. Zdá se, že obsahy vět „Marie nemá velký smysl pro povinnost“ a „Korunní svědkyně je duševně méněcenná“ a protikladné „Loni byl ve dvaceti letech promován“ a „Dokázal opakovat dlouhou větu bez zakoktání“ nejsou jen dílem náhody.

Až zábavná je i morbidnost některých odborných prací, jak si všímají obě autorky: „Trápil se tak dlouho, až nakonec umřel.“ – „Zrána našli pytláka oběšeného na vrbě.“ – „Pohřbili ho zaživa.“ – „Našli ho na půdě už v rozkladu a zapáchajícího.“

Zakončeme tento sloupek citátem, který je z hlediska jazykovědných příruček stylový: „Vypálilo mu to oči.“

Indiánská Amerika

Není pochyb o tom, že jazyk slouží ke komunikaci. Podstatná je ale i jeho jiná role: je pamětí lidské kultury. Vzpomenu si na to vždycky, když vidím jména jednotlivých států USA, ať již v angličtině, nebo v počeštěné podobě. Věděli jste, že více než polovina jich vychází z domorodých, nejčastěji indiánských jazyků?

Třeba Arizona byla „malý pramen“, Connecticut „dlouhá řeka“ a Michigan „velké jezero“. Idaho odkazuje k hoře drahokamů a Missouri prostě k bahnu. Illinois připomíná muže a bojovníky, zatímco Iowa má základ ve výsměchu: jde o dakotské označení lenochů. Dakota jsou „spojenci“, přesněji „spojení sedmi kmenů“. Zvláště se mi líbí Oregon – „jídlo z březové kůry“…

Je to krásné – a při vzpomínce na osud indiánů vlastně i smutné.

Bezejmenný dinosaurus

Mám slabost pro slovníky všech druhů, ale co se týče Frekvenčního slovníku češtiny, spočívajícího v soupisech slov řazených podle četnosti výskytu, byl jsem donedávna ochoten připustit, že najít pro něj praktičtější využití je skoro nemožné.

Ale pak mě napadlo, že bych se mohl podívat na souvislosti mezi stejně frekventovanými slovy, ať jsou jakkoliv dobře skryté nebo šokující. Tak jsem to začal prověřovat.

Představte si, že magistrála říkáme právě tak často jako barikáda! Lenoch je vedle slova nezkrotný! Územněsprávní je na tom stejně jako obláček, mikroorganismus jako koketovat a bezejmenný jako dinosaurus. Nemohu s tím přestat: Kompromitující je stejně frekventované jako šupina a sarkastický jako hrách. A co patří k heslu encyklopedický? Uragán!

Je to všechno opravdu jenom náhoda?

Sedmikráska a jiné kytičky

V tomto sloupku jsem pro vás připravil pár květin, s jejichž názvy je to trochu jinak, než to na první pohled vypadá.

Sedmikráska došla ke svým sedmi krásám složitou cestou. Původně se totiž nazývala stokrátka, snad podle vysokého počtu okvětních lístků (stokrát). Časem se ale její název přiklonil k poetičtějšímu kráska a ona stovka se změnila na oblíbenou magickou sedmičku.

Pampeliška zase nemá co do činění s liškou. Ve staré češtině se nazývala pléška nebo také popí pléška – opravdu podle popovy pleše. Pak na ni ale zapůsobila němčina se svým nářečním Pampelblume – a zrodilo se nové české slovo.

Do třetice koniklec nesouvisí s koněm ani klecí. Staročeši měli ještě poniklec, slovo odvozené od poniknúti, tedy „sklonit se“, kteréžto popisovalo povislé květy této rostlinky.

Ale nevěšte hlavy. Třeba taková maceška je opravdu zdrobnělinou slova macecha. Macešky totiž kvetou dlouho a svou osamělostí připomínají na podzim sirotky žijící u macechy.

Dřevoplech

Jedním z detailů, které jsem vždy oceňoval na filmu Vesničko má středisková (1985), je jméno fiktivního národního podniku Dřevoplech.

Jednou jsem si z dlouhé chvíle – ani nevím, co mě to napadlo – zkusil najít Dřevoplech na internetu. Překvapilo mě, že to slovo žije: příslušnou firmu byste našli kdesi u Berouna. To spojení řemesla a filmového vtipu mě upřímně potěšilo.

Ale pak se mi na mysl vkradla jistá pochybnost a hledal jsem dál. A hle, Dřevoplech má slovotvorné sourozence – a není jich právě málo: Dřevokov, Kovoplast, Plastikov, Kovogum, Gumokov, Kovodřev, Dřevoplast… Povšimněte si prosím, že bohatství materiálu mi umožnilo skládat ta slova jak dominové kostky, stejnými základy k sobě.

O několik měsíců později jsem projížděl Kuřimí a na jedné hale četl Dřevotrading. Miluju tenhle typ humoru, napadlo mě hned. Nebo snad…?

Maglajz a jemu podobné

Asi každý ví, po jakém městu se nazývá manšestr (což je kromě tkaniny s podélnými vroubky, užívané kdysi mimochodem i na dělnické pracovní oděvy, také jeden lidový tanec). Manšestr jako slovo vycházející ze jména města není ale v češtině osamocen.

Připomeňme si libozvučný maglajz a bitvu u Maglaje v roce 1878. Pamětníci vzpomínali, že více než každý druhý muž padl i s koněm, „byv mohamedánskou kulí trefen“. Spojí-li se zmatek s bolestí, zanechá to stopu i v jazyce.

Uzavřeme ale raději něčím optimističtějším: bohatstvím neboli majlantem. Majlant je totiž staré české jméno pro italský Milán. Ten působil v devatenáctém století na Čechy (tehdy ovšem spíše vojáky než turisty) tak mohutným dojmem, že jej začali používat pro vyjádření velkého množství.

Horákův laboratorní pes

Když jsem se dozvěděl o psím plemenu s názvem „Horákův laboratorní pes“, trochu mě to zneklidnilo. A moje předtucha byla správná. Tato rasa byla vyšlechtěna za účelem lékařského a genetického výzkumu zejména epilepsie a dědičnosti chybění zubů a posloužila také při ověření možností transplantace ledviny. Mnohé z toho (například právě četnější výskyt epilepsie) má toto dnes již společenské plemeno dosud ve své genetické výbavě.

Obraťme se ale zpět k jazyku. Dnes se totiž totéž zvíře oficiálně nazývá poeticky prostě „český strakatý pes“. Nevím, co bylo pohnutkou k přejmenování „strakáče“, ale faktem je, že tím byl definitivně odstraněn osten obsažený v původním názvu. Spolu s ním se skryl i celý kus psí historie a pro všechny z nás také přímá pobídka k úvahám o vědě, zvířatech a vděčnosti.

Jazyk je mocný a hranice mezi jeho využíváním a zneužíváním někdy tak nezřetelná.

Všechno je jinak

Naši předkové nám v nejrůznějších příslovích a rčeních zanechali mnohou moudrost. Úlohou nás všech ovšem není jen ji bezmyšlenkovitě přijmout a předat dál: měli bychom se k ní postavit kriticky a přidat k ní něco ze své zkušenosti se světem.

Podívejte se na malý výběr úsloví upravených hloubavým českým lidem podle jeho nejlepšího svědomí: Had, který škrtí, nekouše. – Co tě nezabije, to se vrátí a zkusí to znova. – Lež, máš krátký nohy. – Hledejte a naleznete, tlučte a bude vám natlučeno. – Všude dobře, tak co doma. – Kdo se směje naposled, ten má dlouhé vedení. – Host do domu, hůl do ruky. – Kdo pozdě chodí, ten nemusí čekat. – Neodkládej na zítřek, co můžeš odložit na pozítří: získáš tím dva dny času. – Kdo jinému jámu kopá, je u něj na brigádě. – Žádný učený z nebe nespadl, ale pitomce jako by shazovali.

Myslím, že na sebe můžeme být hrdi!

Lehčí pravopis?

Občas si někdo posteskne, že český pravopis není zrovna nejjednodušší a že by se mohl zjednodušit. Nápady by byly: co třeba psát jen mě (už ne mně), zrušit ů (stačí ú) nebo přinejmenším zredukovat vyjmenovaná slova?

Představuji si, co by to znamenalo. Zjednodušený pravopis by nejspíš nebyl zaveden hned jako jediný správný, ale jen jako alternativa k pravopisu současnému. Velká část lidí by ho velmi dlouho nepřijala (soudě podle reakcí na relativně malé pravopisné změny z roku 1993). Češi by tedy nakonec psali dvěma způsoby, vlastně asi více, protože by vznikly četné mezistupně. Hádky o nekulturnosti nových pravidel by neustávaly ani po desetiletích. Všem by se začalo hůře číst: jediné slovo bychom museli mít v hlavě uloženo v několika podobách (slova totiž vnímáme spíše jako obrázky, neslabikujeme si je).

Výhra by to nakonec nebyla ani pro školáky, nedotčené starými pořádky. Ušetřili by sice pár hodin strávených nad výjimkami, ale přišli by o snadný čtenářský kontakt se starší literaturou. Chvíli by asi trvalo, než by se alespoň klasikové vydali znovu…

Sen o snazším pravopise by myslím skončil spíš jako noční můra.

Červeňoučké jablíčko

Mít rád češtinu je pro Čecha něco velmi přirozeného. A svým způsobem přirozená – nebo alespoň pochopitelná – je i touha dokázat všem, kteří snad mají rádi jiný jazyk, že ten náš si to opravdu zaslouží. Hledáme pak v češtině věci pokud možno tak jedinečné, jako je náš cit, a poněkud pošetile se jimi snažíme dokázat, že češtinu nelze nemilovat.

Asi si vybavujete pověstné Werichovo červeňoučké jablíčko, které dokáže vytvořit pouze čeština. Přiznejme si ale, že zdrobněliny nejsou jen doménou češtiny: mají je všechny jazyky slovanské jakož i románské a ještě jiné, někdy i s možnostmi, které u nás nenajdeme. Nebo třeba „naše“ ř. Najdeme jej i v kašubštině, lužické srbštině, v jednom sicilském nářečí nebo v některých afrických i indiánských jazycích.

Ale nevěšme hlavu. I když v češtině – podobně jako v jiných jazycích – nenajdeme nic, co by nemělo obdobu jinde, jako celek jedinečná opravdu je.

K snídani

Věnujme se chvíli své snídani. Slovo kafe k nám dorazilo z němčiny (Kaffe), stopy ale vedou ještě přes jiné jazyky až do turečtiny. Pozoruhodný je ale spíše alternativní výraz káva: obrozencům se hláska f v kafi nezdála dost slovanská, a proto sáhli po „polské“ variantě s v. Čaj přišel – alespoň jazykovědně vzato – z ruštiny a jeho původ je severočínský (zatímco německé Tee a anglické tea jsou původem jihočínské).

Houska je zdrobnělina od husy, kterou toto pečivo připomínalo – dříve byly totiž housky o dost větší. Připravovaly se také jen při slavnostních příležitostech (vánoční housky). Dnes z nich máme jednak obyčejné housky, jednak vánočky. Za rohlíkem je staročeský rohel a za ním zase roh, jak byste jistě uhádli. (Zajímavostí je, že jako rohlíčky se označuje jistý druh brambor.)

A na konec něco zdravého. Před pár měsíci bych vám navrhl grahamový chléb, ale náhodou jsem zjistil, že je to chléb Grahamův. Graham totiž není žádné semínko, jak jsem si po většinu života myslel, ale příjmení. Sylvester Graham byl chlapík, který již v devatenáctém století propagoval užívání celozrnné mouky obsahující i otruby.

Takže dobrou chuť!

Bububu!

Existují nejrůznější strategie, jak přimět studenty k usilovnějšímu studiu. Jednou z nich je vyděsit je. Zvláště vhodné jsou k tomu první ročníky, později už oběti bohužel získají jisté sebevědomí a až do maturity nebo státnic bývají vůči tomuto postupu relativně imunní.

Metod strašení se dá samozřejmě aplikovat bezpočet. Pokud nemáte dost energie na vymýšlení něčeho sofistikovanějšího, může vám dobře posloužit dokonce jen pouhý seznam studijní literatury. Funguje to i v tak nevinném oboru, jakým je jazykověda.

Něco pro inspiraci: Konstrukce gramatiky ze sémantické báze, Lokativní sémantická diateze v češtině, Kategorie honorativu v českých konjugačních paradigmatech, Sémantické a gramatické parametry konverzívních lexémů, Sociolingvistické, paremiologické a paremiografické výsledky empirického výzkumu znalosti přísloví…

Občas se sice najde student, kterému se to líbí, takového ale zase není třeba strašit.

O blechách a chudobě

Historické slovníky zpravidla otvíráme, abychom se dozvěděli něco o jazyce. Ve skutečnosti je toho v nich skryto mnohem více: popisy, jak se lidem kdysi žilo.

Podívejme se do Jungmannova Slovníku česko-německého z první třetiny devatenáctého století, třeba na pár hesel za slovem blecha: blecháč (kdo blechy má), blechanda, blechavec (kdo mnoho blech má), blecháně (dítě blechy mající), blechař (kdo rád blechy hledá), blechárna (komora, kde mnoho blech jest), blechoviště (místo, kde mnoho blech jest)…

Nebo zkusme něco jiného: chuďátko, chudě (ubohé dítě, ubohý člověk), chudec, chudinec (chudý člověk), chuděti (chudým se státi), chudička (chudá), chuditi (nuzným činiti, do nouze přivoditi), chudobník (chudobných otec nebo špitál chudých), chudodar (almužna), chudolaz (nuzný člověk)…

Až je z toho člověku úzko.

Kabrňák a štramanda

Můj děda byl kabrňák, a to nejen proto, že mě naučil tohle slovo, pochvalu nejvyššího stupně. Na výklad původu kabrňáka jsem narazil náhodou, takže moje radost se násobila ještě překvapením. Kabrňák neboli kaberňák je totiž zvláště veliký kapr, žijící často v prohlubni u kaberny, což je brlení výpusti rybníka (podle jiných výkladů sama tato výpusť nebo prohlubeň u hráze). Snad je to z latinského caverna (dutina, prohlubeň).

Můj děda kabrňák mě ale naučil i to, jak se vyjadřovat o dámách. Žádná se neurazí, když o ní řeknete, že je štramanda. Tam už jsem šel po výkladu cíleně. Štramák a štramanda jsou odvozeny z německého stramm s významem vymezeným přibližně slovy „přímý, rázný, švarný, statný, pevný, vzpřímený“ apod. V češtině se význam posunul, takže štramanda je žena hezká, fešná, šikovná. Zajímavé je, že slovník z počátku dvacátého století označuje slovo štramák za slangové, zatímco štramanda za vulgární (což ovšem tehdy nebylo tak silné jako dnes).

Z knih se snad přiučíme něco o spisovnosti, skutečnou mateřštinu máme ale od našich rodičů a prarodičů.

Kroužek

Věřte nevěřte, kroužek nad ů byl původně normální písmeno o. To bylo tak: V některých slovech jsme kdysi měli dvojhlásku uo, například duom, kuoň, Buoh. Ta se začala v patnáctém století zjednodušovat na dlouhé ů s tím, že o se psalo menší a menší a přesouvalo se nad u, kde začalo plnit stejnou funkci jako čárka.

Kdyby chtěl někdo radikálněji zjednodušit český pravopis, bylo by ů asi první na ráně: v jistém smyslu je vlastně zbytečné. Jeho hodnota tkví ovšem pro mnohé z nás v něčem jiném: je naše, vyrostli jsme s ním a jsme na něj zvyklí. S pravopisem je to totiž podobné jako s krajinou, ve které jsme strávili dětství – nejde jen o to, zda je praktická.

Ale žádný strach, pokud je mi známo, nikdo z našich lingvistů na zrušení kroužku ani nepomýšlí.

Eseróčková chyba

Jednou z nejčastějších pravopisných chyb ve firemních dokumentech (ať papírových, nebo elektronických) je způsob psaní přístavků typu s. r. o. Pravidla českého pravopisu, naposledy formulovaná v široce pojaté Akademické příručce českého jazyka, mluví jasně – tyto výrazy máme ve větě oddělovat čárkou: Firma Pepa, s. r. o. (Uvnitř věty se s. r. o. odděluje čárkami z obou stran.)

„Vtip“ je ale v tom, že poměrně velký počet společností je v obchodním rejstříku zapsán bez oné čárky, a proto na této podobě ve svých dokumentech trvá. Vcelku chápu, že některé firmy nemají svého specialistu na pravopis. O poznání hůře se ale smiřuji s tím, že alespoň některé své zaměstnance nedokážou v českém pravopise vyškolit ani příslušné státní úřady.

Částečným řešením dnešní nešťastné situace by mohlo být, že varianty s chybou by si nenápadně žily v právně závazných dokumentech, zatímco ostatní texty (marketingové a jiné) by byly pravopisně bezchybné. O změně zápisu v obchodním rejstříku nemluvě. Chtělo by to jen trochu vůle.

Mělichom a šlávávalo

Těžko říct, jestli existuje něco, co by Češi dokázali brát opravdu vážně. Člověk ale nemusí být zrovna jazykovědec, aby pochopil, že čeština to rozhodně není. Předkládám vám několik naprostých neuctivostí vůči naší mateřštině. Snad se vám budou líbit alespoň tak jako mně.

„Už to nejde, jak to šlávávalo,“ odpověděl mi kdysi obchodní partner na prostou otázku, jak se má.

„Tak to bysme mělichom,“ používá jeden můj kolega jako efektní formuli po dokončení jakékoliv práce.

„Chcačky nechcačky, musíme jít,“ pohrává si jedna moje příbuzná s přechodníkovým „chtě nechtě“.

A brýle mohou být „bifekální“, jakkoliv o nich mluví univerzitní profesorka.

Těším se, co zase kdy z této kategorie uslyším. Jazykové hříčky jsou totiž nejen neomylným ukazatelem pohody, ale také jejím spolehlivým šiřitelem.

Indiánský potlach

Kdykoliv se o nějakém českém slovu dozvím, že pochází z některého indiánského jazyka, zjihnu a vybaví se mi klukovské, mayovské časy. Nanuk (označující mimochodem původně ledního medvěda), hurikán, kánoe, kojot, kolibřík, kondor, tabák…

Nebo potlach. Ten prý pochází z jazyka Činuků (severozápad USA, poblíž dnešního Washingtonu), kde potlatš znamenal dar. V angličtině to později už byla indiánská slavnost a k nám potlach přinesli na začátku dvacátého století trampové, kteří posunuli jeho význam k zábavě a povídání u táboráku. Kouzelná podobnost se staročeským tlachat je tedy náhodná, i když pro šíření potlachu asi dosti významná.

Učarovala mně taky ondatra. To slovo pochází od severoamerických Hurónů, proslavených jejich řevem a smíchem. A vůbec: Dost bylo angličtiny! Více hurónských slov do češtiny!

Nevzrušujte se, když se zrušuje

Možná se vám – stejně jako mně – nelíbí sloveso zrušovat, užívané zejména v kontextech jako „zákon/smlouva/závěť se zrušuje“.

Začněme zeširoka. Máme nedokonavé psát a dokonavé opsat s posunutým významem: předpona o- značí nepůvodnost psaní. Chceme-li tedy mít nedokonavý tvar k opsat, potřebujeme opisovat (celá řada je tedy psát – opsat – opisovat). S dokonavým napsat (slovotvorně od téhož psát) je to jiné, bez posunu významu, a proto nepotřebujeme nic jako napisovat: stačí nám zkrátka jediné nedokonavé psát (psát – napsat – 0).

Podívejme se stejnou logikou na řadu rušit – zrušit – zrušovat. Otázka zní, existuje-li nějaký významový rozdíl mezi nedokonavými tvary rušit a zrušovat. Neexistuje. Sloveso zrušovat je z tohoto pohledu zbytečné, čímž se myslím dostáváme ke kořenům naší frustrace.

Ale nyní to vezměme odjinud. Sloveso rušit má více významů: rušit můžeme nejen smlouvu, ale třeba i někoho při práci. To se právníkům samozřejmě nemůže líbit a vede je to k volbě slovesa s významem jediným. A ještě jedna věc: zrušovat uvádí už Jungmann.

Dlouhý úvod, krátký závěr. Zrušovat nám nezní pěkně, ale nedá se s tím nic dělat: v češtině, zvláště v textech právní povahy, si své místo vydobylo.

Ingénieur

Pokud se počítáte mezi konzervativnější uživatele jazyka, možná se ve vás při pohledu na některá počeštěná cizí slova vždy něco pohne.

Jistě, existují slova, která ani po desítkách let ve spisovné češtině neustoupila ze svého původního pravopisu ani o píď: foyer, bulletin nebo třeba interview či software. Pak máme slova, pro něž vedle sebe víceméně v poklidu žijí původní i česká forma: make-up a mejkap, runway a ranvej, cappuccino i kapučíno.

Ale co všechna ta slova, u nichž se jejich původní pravopis již ocitl mimo oblast spisovnosti? Jen podomácku píšeme manažer, brejk či bonsaj. Přijměme to, za rozčilování to opravdu nestojí. Pomoct nám může drobnost: představit si, jak se asi cítili frankofilové, když se původní ingénieur začal měnit v inženýra.

O chybějícím pomníku

Vymyslet slovo není nijak snadné, ale někdy se to přece jen podaří. Všichni známe třeba robota Josefa Čapka (užitého pak v jedné z her jeho bratra Karla). Jiným příkladem je dálnice, geniální slovo navržené v roce 1938 úředníkem Karlem Chmelem. Do třetice jmenujme třeba karmu, v níž se na počátku dvacátého století zvěčnilo jméno zakladatele firmy na plynové spotřebiče Karla Macháčka.

Ale co ty tisíce dalších českých slov, která musel také říct někdo jako první? Kdo jako první pojmenoval náměstí I. P. Pavlova Slintáč? Kdo poprvé nazval elektrickou lokomotivu 263 Bzučivec nebo dieselovou lokomotivu 749 strhující metaforou Bardotka? A kdo přišel se slovy krutopřísný nebo hustokrutý?

Myslím si, že bychom měli mít alespoň jeden pomník neznámého jazykového inovátora.

Zaškrábej, myšáku!

Řekne-li se slang, představíme si většinou slova. Slangy jsou opravdu hlavně soubory výrazů vztahujících se k určité činnosti (alespoň v naší jazykovědné tradici): přilba je pro vojáka blembák, samopal kosa, ošetřovna oška… Ale to není všechno. Součástí slangu mohou být i specifická pravidla, co kdo kdy smí a musí říkat.

Možná znáte kardinální otázku ze starého vojenského slangu, užívaného před zrušením základní vojenské služby: „Za kolik to máš?“ (Rozumějte: „Za kolik dní odcházíš do civilu?“) Věděli jste ale i to, že voják, který neprošel jistým iniciačním rituálem (nazývaným prozaicky zapíječka), na ni nesměl odpovědět jinak než „Za milion“? Nebo třeba to, že voják, který slyšel někoho vyslovit „své číslo“ (například „Za sto padesát!“), měl připojit zřetelné „To sedí!“, aby snad nebyl považován za morouse stranícího se kolektivu? A do třetice že mladší vojáci (řečení třeba bažanti nebo myšáci) museli na požádání služebně starších vojáků („Zaškrábej, myšáku!“) hlásit jejich „čísla“ a nahrávat jim tím právě k radostnému „Sedí!“?

Popis slangů by prostě neměl být jen sepisováním slov a jejich tříděním do nejrůznějších kategorií.

Ohyzdná cizota

V úvodu k Brusu jazyka českého z roku 1877, tedy v jednom z předchůdců Pravidel českého pravopisu, stojí: „Spisovatelé naši, nabyvše při posavadním zřízení škol našich větším dílem nedostatečné znalosti jazyka svého a přijímajíce vědomosti obecné i odboru (!) svého zvláštního jazyky cizími, zejména německým, přelévají myšlénky cizí v řeč naši obraty cizími, jež přečasto duchu jazyka našeho docela se příčí. Obraty takové opakujíce se častěji dobývají si za nedlouho jakéhosi práva občanského, a tak jazyk náš každým dnem se poskvrňuje a zohyzďuje cizotou.“

Říkám si, kolik lidí by to asi dnes podepsalo, snad by jen změnili němčinu za angličtinu. Připomíná mi to, že v hodinách českého jazyka by se kromě pravopisu, gramatiky, stylistiky a dalších důležitých témat nemělo zapomínat ani na prostý výklad o tom, že z cizoty nemusíme mít takový strach. Čeština se s ní – stejně jako jiné jazyky – pere již celá tisíciletí, dokazujíc všem úzkostným Čechům stále znova, že se není třeba strachovat.

Tlumačům

Asi vás nepřekvapí, že zmínky o tlumočnících nalezneme i ve staročeských textech. Možná vás ale překvapí, co přesně v oněch časech tlumočníci dělali. Napovím, že se o nich psalo v podobných souvislostech jako o měšečnících, tobolečnících či sačnících (podobnost se slovy měšec, tobolka a sak není náhodná). Je to tak – tlumočníci šili tlumoky. Lidé překládající z jednoho jazyka do druhého byli totiž tehdy tlumači.

Vytlačování slova tlumač slovem tlumočník v moderním významu začalo někdy v polovině šestnáctého století (má jej Václav Hájek z Libočan a Daniel Adam z Veleslavína) a skončilo až v polovině devatenáctého století. Ve stejném významu jsme přitom měli ještě třetí slovo: tlumoch.

Zajímavostí je také užívání slova tlumočník pro dohazovače (který se ovšem neomezoval jen na oblast partnerských vztahů, ale zprostředkovával i prodeje domů, zaměstnání a leccos jiného), jak dokládá Josef Jungmann.

Lingvisti, normální lidi

Na zjištění, že se zabývám češtinou, reaguje mnoho lidí asi takhle: „Jéje, to abych mluvil spisovně!“ (Stranou nechám četné dotazy na psaní i/y ve známé jazykové hříčce končící slovy „obě bidla/bydla spadla“.)

Měl jsem tu čest poznat za život několik desítek jazykovědců a troufám si tvrdit, že jsou to úplně normální lidé, a to i po stránce jazykové: v soukromí a neformálních hovorech mluví klidně svým nářečím, když se rozčílí, užijí nějaký ostřejší výraz, a když píšou, udělají občas chybu. Zpravidla jsou sice schopni užívat spisovné češtiny, ale bez výjimky cítí, že tato nejvyšší forma naší mateřštiny by v některých situacích působila prostě směšně.

Přátelé, kdybyste někdy mluvili s lingvistou, vězte, že se ho opravdu nemusíte bát!

Tresty, kam se podíváš

Jazyk jako paměť národa se nevyhýbá žádným oblastem. Jeho prostřednictvím si můžeme připomenout nejen náš vývoj sociální či duchovní, ale také leccos z právních pořádků.

Jednou z takových nenápadných upomínek je slovo šibal, které je stvořeno ze staročeského slovesa šibati – „mrskat, bít“ a které je svým původem příbuzné s šibenicí, u níž šibalové onen výprask dostávali. Biti byli také lidé mazaní či fikaní (i mazat či fikat totiž znamenalo „bít“, mazání všemi mastmi bylo domyšleno až později).

Jeden typ středověkého trestu (a následné ostudy) je také v úsloví mít za ušima. Přestupníkům mohlo být vypáleno potupné znamení za uši.

Nebo máslo na hlavě: s tím se ocitáme ve Francii patnáctého století, kde byly trhovkyně šidící máslo stavěny na pranýř právě s máslem na hlavě. To se na slunci k potěše přihlížejících postupně roztékalo…

Téma uzavřeme trochu spekulativním výkladem slova fiasko, značícího dnes „naprostý nezdar“. Původní italský význam je „lahev“, přičemž spojnicí mezi ostudou a lahví by mělo být, že ve středověké Itálii byly alkoholičky potupně hnány městem právě s lahví na krku. V devatenáctém století tak byli prý již trestáni i mizerní zpěváci.

Naše dnešní zákoníky jsou sice humánnější, faktem ale je, že češtině toho moc nedají.

Sněháňky, šmakuláda a maminkatelka

Slov, která mají svého jasného tvůrce, není mnoho. Z poslední doby mě z této kategorie napadají tři kousky.

Sněháňky (vzniklé jako přeřeknutí moderátorky M. Dolinové) označují sněhové přeháňky. Na osud této novinky (i když již ne úplně žhavé) jsem dosti zvědav. Odhaduji, že rozpor mezi její formou, vzbuzující pocity spíše libé, a významem spíše nepřitažlivým (nemohu se zbavit představy rozbředlého sněhu v obličeji) bude v delší perspektivě pro sněháňky (s variantou sněhánky) smrtící. Ale třeba se mýlím.

Podobné je to i se šmakuládou, zdánlivě dobrým pokrmem z mizerných surovin, spjatou s gastronomickým specialistou R. Vaňkem. Blízké pošmáknout si označuje věc příjemnou, zatímco šmakuláda je nežádoucí, někdy až škodlivá.

Mezi nepochybná slovotvorná salta mortale patří ovšem maminkatelka (stvořená podnikatelem R. Vlachem). Pozor – význam je „maminka podnikatelka“, nikoliv „telka, televize pro maminky“, jak by se mohlo zdát. Skládá se z jednoho kořene, zdrobňující přípony -inka (s koncovkou -a), „mužské“ činitelské přípony -tel a přechylovací přípony -ka (opět s koncovkou -a). Opravdový unikát – a mezi námi tak trochu nesmysl.

Bulhar, Turek, Dán

Je zábavné představovat si, jaký by byl svět, kdyby k sobě národy přistupovaly podle smyslu svých idiomů. My Češi bychom například měli velmi usilovat o spojenectví s Bulharskem – vždyť máme úsloví dřít jako Bulhar.

Velmi obezřetní bychom asi byli při kontaktu s Dány a možná i Holanďany, protože bychom měli na paměti pít jako Dán či Holendr. Turky bychom snad brali za uklidňující element – co jiného vyvodit z rčení stát jako Turek na pražském mostě.

Věnujme se ale raději poněkud serióznějším myšlenkám, a to původu uvedených přirovnání. Bulhary jsme kdysi spojili s dřinou na základě pověstného pracovního nasazení bulharských zahradníků v okolí Brna na počátku dvacátého století. Dánům vysloužili pověst pijáků jejich vojáci již za třicetileté války. Podobné je to s Holendry, tedy postaru Holanďany – i když tam jde možná o nedorozumění: holendr je totiž také papírenský lis a stroj na mletí krup, které potřebují velké množství vody. Turek stojící na mostě je Brokoffovým sochařským dílem z roku 1714, postava ležérní, odulá a pupkatá.

Ale ve skutečnosti je to se vztahy mezi národy všechno jinak, však víte…

Dobropán a Krasopaní

Ponechali jsme si sice české názvy měsíců, česká jména planet – postaru „běhohvězd, točících se po dvanácti zvěrocestách“ – jsme si ale žel již udržet nedokázali.

Připomeňme si nyní jejich krásu a začasto přímo božský majestát alespoň ve stručném výpisu, zahrnujícím smíšeně označení jak staročeská (zachycená již ve slovnících mistra Klareta), tak obrozenská.

Merkur byl Dobropán. Venuše, známá dodnes i jako jitřenka nebo večernice, se nazývala Krasopaní (ale i Ctitel či Smilnice). Mars, planeta rudá jako krev, byl Smrtonoš. Důstojný Jupiter nesl jméno Králomoc a Saturn pak Hladolet („že dle domnění hladovité léto dělává,“ říká Jungmann). Uran byl Nebešťanka a Neptun (objevený až v roce 1846) Vodopán.

Pluto (známé až od roku 1930 a mezi planety dnes nezahrnované) nechala již česká slovotvorba bez povšimnutí. Nějaký nápad?

Víno sčetlé a shovívavé

„Pane vrchní, já bych rád víno – jak bych vám to řekl? – víno spíš vážné, žádného mladého fanfaróna a lehkomyslníka, ale víno zralé a zkušené, a přesto, víte, plné víry, optimismu a kuráže; víno, které se vyzná v umění, je sčetlé a zná kus světa; musí mít takovou jakousi tragičnost jako Beethovenovo adagio, ale taky trochu shovívavosti a drobet úsměvu.“ Poznali jste Karla Čapka? Na tuto jeho objednávku si vzpomenu pokaždé, když si čtu na etiketě vína o jeho chuti. Je to velký a nedoceněný umělecký žánr.

Ano, chuť a vůni lze popsat příměrem k jiným chutím a vůním: „Ve vůni se objevují meruňky a pomerančová kůra s kořenitým výrazem v závěru, v chuti přechází do medové vyzrálosti.“ Nebo třeba: „V chuti je výraz černého rybízu, který bude zráním pokračovat do kompotového angreštu“ či „Vůně je velmi výrazná v tónině malin a ostružin. V chuti pokračuje v marmeládovém projevu…“. Odhodíme-li ale berličku známých chutí, s popisem nejspíš skončíme. A právě tam velký Čapek začal.

V poslední době

Možná i vás v poslední době zneklidňuje nějaký nový gramatický nešvar pronikající do dalších a dalších textů. Občas prožívám něco podobného.

Již pár let sleduji například agresivní nástup vazby „diskutovat co“. Ale co to? Vidím, že ji uvádí již Příruční slovník jazyka českého z let 1935–1957! Vezměme si jinou novinku, třeba nespisovné stupňování přídavných jmen, onen typ „více rychlejší“ (namísto „rychlejší“ nebo „více rychlý“). Aha, říkáte, že v jazykovědném časopise Naše řeč se „více popudlivější hosté“ kritizovali už v roce 1966? Tak jinak. Odjakživa bylo „bez tří, čtyř“ – tak jaképak „bez třech, čtyřech“? Cože? To kolísání je doloženo již v sedmnáctém století?

Rychlé soudy o tom, jak to v češtině vždycky bylo, jsou efektní. A jak je vidět, snadno chybné.

PS: Jen pro jistotu dodávám, že zvolené příklady jsou na tom různě z hlediska stylu i spisovnosti.

Koníček

Jednou z nejoblíbenějších hraček byla kdysi hlava koně na holi, na níž se „jezdilo“. S takovými koníčky by si asi dnešní děti, přivyklé „všem těm internetům“, moc dlouho hrát nechtěly. Alespoň slovo koníček (přenesené k nám z německého Steckenpferd) jako označení záliby jakéhokoliv druhu nám ale zůstalo. V tomto významu je koníček přitom relativně mladý: Jungmann jej ještě nezná, Češi si tehdy museli vystačit s líbostí, libostkou, zalíbkou, kratochvílí…

Hledáme-li pro koníčka synonymum, napadne nás na prvním místě původem anglické hobby. Příběh tohoto slova je přitom velmi podobný tomu našemu. Vzniklo zkrácením složeniny hobbyhorse, která označovala tutéž hračku a která je mimochodem doložena v anglické literatuře již v roce 1676, přičemž významový posun z „hračky“ na „zálibu“ proběhl v druhé polovině osmnáctého století. Zajímavostí je, že samotné hobby vychází z domácké podoby jména Robina Hooda.

Pitoreskní a bryskní

Užíváme-li cizích slov, je vždy na místě opatrnost. Někdy si dokonce říkám, že člověk by měl být tím opatrnější, čím více si je významem takového slova jist. Podívejme se na dvě slova, která jsou z tohoto hlediska myslím zvlášť zajímavá: při užívání se od jejich slovníkových významů odchylují i mnozí vzdělanci.

Prvním z nich je pitoreskní. Slovník spisovné češtiny popisuje význam lakonicky jako „malebný“, Slovník současné češtiny říká „příjemně působící svou tvarovou a barevnou rozmanitostí“. Toto slovo pochází
z fr. pittoresque, při hlubší etymologické sondě bychom došli až k významům „malíř“ a „malovat“. Pitoreskní je například krajina pod alpskými vršky. A reálné užívání? Kromě popsaných významů také „podivný, kuriózní, zvláštní, až obskurní“, řekl bych. Narážíme tak na pitoreskní poměry, taškařice, postavy…

Druhým slovem s podobným osudem je bryskní, podle slovníků „příkrý, prudký, ostrý, nešetrný“. Máme jej z fr. brusque – „ostrý, trpký (o víně)“, ale možná se nám to nemístně plete s anglickým brisk – „svižný, čilý“. Výsledkem je český (zatím) neslovníkový význam „rychlý“ a děkování za bryskní odpověď. Věru pitoreskní situace!

Vlaštovka odrazovým můstkem

S metaforami v textu je to jako s kořením v jídle: užijete-li je s mírou a citlivě, nesmírně vám pomohou, pokud se vám ale vymknou z rukou, udělají víc škody než užitku.

Zvláštní kategorií mezi neobratnostmi (hraničícími ovšem někdy s geniálním vtipem) jsou rozličné kombinace metafor. Skvělou inspirací je tu hříčka skladatele Š. Raka (zachycená R. Adamem): „Doufám, že se tato první vlaštovka stane odrazovým můstkem.“

Popusťme uzdu fantazii nebo se prostě jen začtěme do textů kolem sebe: „Je to oříšek, kterému musíme přijít na kloub.“ – „Zub času zhojí všechny rány.“ – „Musíme začít hasit problémy, ve kterých se topíme.“– „Mám toho všeho plný brejle, opravdu až po krk!“ – „Stojíme na pokraji propasti, takže nezbývá než udělat další krok.“

Sláva básnictví utrženému z řetězu!

Českému jazyku totalita

Zdá se, že totalita potřebuje jazyk víc než demokracie. Demokracie jej užívá a nechává žít, totalita se jej snaží využít a ovládnout.

Dokladů k tématu máme dost, mnozí ještě v živé paměti, dobrých studií pohříchu jen málo. Nelze nedoporučit Victora Klemperera a jeho Jazyk třetí říše nebo pronikavou Řeč komunistické moci z pera Petra Fideliuse. Drobnějších poznámek najdeme o něco více. Dušan Šlosar v knize Tisíciletá kupříkladu poukazuje na totalitní původ metafor přisuzujících lidem „práci na plné obrátky“ a „plné vytížení“. V češtině se objevily za protektorátu, přešly k nám z textů nacistické propagandy, snižující lidi na úroveň pouhé pracovní síly, stroje. Zajímavou drobností ze stejné doby je také zákaz užívání slova strojvůdce: vůdce byl vyhrazen jen pro překlad německého Fűhrer. Tehdy jsme si pomohli strojvedoucím.

Obecně přeji jazykovědcům dost studijního materiálu pro jakékoliv bádání, v téhle oblasti jim ale doufám nějakou dobu žádný nepřibyde.

Naše nejstarší věta

Všichni bychom si asi přáli, aby nejstarší česká dochovaná věta nesla nějaké hluboké poselství, něco filozofického – nebo aby byla třeba o zvířátkách. Ale máme smůlu, jednou provždy jí asi zůstane kratičký právní text z počátku třináctého století. V novočeském přepisu vypadá takto: „Pavel dal jest [v] Ploškovicích zemu, Vlach dal jest Dolas [tj. v Dolanech] zemu Bogu i svatému Ščepánu se dvěma dušníkoma, Bogučejú a Sedlatú.“

Když už s ní není žádná legrace, okomentujme si alespoň tři její zvláštnosti. „Dušník“ je poddaný. Věta obsahuje dnes již neexistující nepředložkové tvary šestého pádu. Slovesný tvar ve třetí osobě „dal jest“ je ještě tvořen stejně jako tvary osoby první a druhé („dal jsem – dal jsi – dal jest“).

Až národ omrzí talentové soutěže, mohlo by možná proběhnout hlasování o první opravdu zajímavé české větě.

Brusičské desatero

Součástí dějin naší jazykovědy je – jak je snad všeobecně známo – období puristické, česky brusičské, charakteristické zejména odmítáním původem nečeských slov a vazeb. Připomeňme jej prostřednictvím brusičského desatera, zformulovaného jazykovědcem Václavem Flajšhansem a publikovaného v roce 1917 v časopise Naše řeč:

1. Jeden jest národ, jedna jeho řeč – té jediné věř, té jediné se drž!

2. Cizím bohům se neklaněj – neužívej toho, čeho lid se štítí.

3. Cti starší – nemysli si, žes moudřejší než oni.

4. Nevěř nikomu na slepo, ani sobě ne.

5. Piš, jak mluvíš – a ovšem mluv, jak myslíš.

6. Dvě jsou jen cesty, které vedou k cíli: srovnávací a historická.

7. Jako hada a ohně varuj se pouhých fantasií a lichých diktátů.

8. Časové se mění: co bývalo, není. Nekřis mrtvých.

9. Co neumíš, nech toho – nedávej se do toho.

10. Já jest první osoba: buď svůj!

Za povšimnutí myslím stojí, že většinu bodů by asi mohl bez uzardění podepsat i zapřisáhlý odpůrce purismu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jazykové jednohubky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.