Natalia Sanmartin Fenollera

Procitnutí slečny Primové

Brno 2014

El despertar de la señorita Prim

Natalia Sanmartin Fenollera

Copyright © Natalia Sanmartin Fenollera, 2012

Translation rights arranged by DOS PASSOS Agencia Literaria y Comunicación, S. L.

All rights reserved

Translation © Dora Poláková a Jana Novotná, 2014

Cover picture © Veronika Nehasilová

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-398-3 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-399-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-400-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

Příchod

I.

Muž z křesla

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II.

Zima na ruské stepi

1.

2.

3.

4.

5.

6.

III.

Rozplétání klubek

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Nursie

Ediční poznámka

Mým rodičům Miguelovi a Cuce

s láskou, vděčností a obdivem

Myslí si, že litují minulosti,

ve skutečnosti však touží po budoucnosti.

John Henry Newman

Příchod

Nikdo v celém San Ireneu de Arnois nenechal příchod slečny Primové bez komentáře. To odpoledne, kdy ji zahlédli kráčet obcí, byla jen další uchazečkou cestou na pohovor, ale lidé se tu vzájemně znali dost na to, aby věděli, že volné místo nebude mít dlouhého trvání. Mnozí si ještě pamatovali, co se před lety přihodilo při hledání učitelky do základní školy. Tenkrát dorazilo dokonce osm kandidátek, ale jen třem z nich umožnili ukázat, co v nich je. Nebylo to dáno nezájmem o vzdělání — v San Ireneu de Arnois byla úroveň vzdělání výtečná —, nýbrž přesvědčením, že širší výběr ve skutečnosti neznamená větší pravděpodobnost zvolit správně. Majitelka papírnictví, žena schopná zasvětit celé odpoledne dekorování jediného archu papíru, bez váhání označila možnost, že by se výběru učitelky věnovalo více času než jedno dopoledne, za výstřednost. Všichni s ní souhlasili. V místní komunitě utvářely své děti po intelektuální stránce samy rodiny, každá podle svého postavení, ctižádosti a možností. Školu tu považovali za jakýsi pomocný prvek — nežádoucí, avšak nezbytný —, o nějž se většina rodičů pouze opírala. Většina, ale ne všichni. Proč by tedy této záležitosti měli věnovat tolik času?

V očích návštěvníků vypadala obec San Ireneo de Arnois jako místo pevně zakotvené v minulosti. Prastaré domy z kamene, obklopené zahradami s bujícími růžemi, se pyšně tyčily podél hrstky ulic ústících na rušné náměstí. Tomu vládly malé lokály a obchůdky, v nichž se nakupovalo a prodávalo v rytmu zdravě tlukoucího srdce. Po okolí obce byly rozesety malé statky a dílny, které zásobovaly místní krámky. Bylo to nevelké společenství. Tvořila jej skupina pracovitých rolníků, řemeslníků, obchodníků a odborníků, úzký okruh vzdělanců žijících v ústraní a skromná mnišská komunita v opatství svatého Irenea. Jejich navzájem provázané životy vytvářely celý vesmír. Byly soukolím pohánějícím společenství malých vlastníků, hrdých na to, že jsou díky obchodu, řemeslné výrobě, službám a sousedské vzájemnosti soběstační. Asi měli pravdu ti, co tvrdili, že to tam vypadá jako na místě, které uvízlo v minulosti. A přitom ještě před pár lety by nikoho ani nenapadlo, že jednou tu příchozí bude vítat čilý, prosperující trh, jako tomu bylo nyní.

K čemuže to vlastně v mezidobí došlo? Kdyby se slečna Primová cestou do nového zaměstnání zeptala majitelky papírnictví, dozvěděla by se, že záhadný blahobyt je výsledkem houževnatosti jednoho mladého muže a moudrosti jednoho starého mnicha. Jelikož si však rychle kráčející slečna Primová půvabného obchůdku nevšimla, majitelka jí ani nemohla s pýchou prozradit, že San Ireneo de Arnois je ve skutečnosti vzkvétající kolonií lidí, kteří v touze po prostém venkovském životě opustili moderní svět.

I.

Muž z křesla

1.

Slečna Primová prošla zrezivělou zahradní brankou právě ve chvíli, kdy se malý Septimus protahoval po odpoledním spánku, dvě jedenáctileté nožky strčil do bačkor pro čtrnáctiletého a přistoupil k oknu svého pokoje. Hoch na ni zvědavě hleděl. Na první pohled nevypadala nervózně, dokonce ani ustrašeně. Nebylo na ní ani nic hrozivého jako v případě jejího předchůdce, který se tvářil, jako by přesně věděl, o jakou knihu požádá ten, kdo se vůbec odváží nějakou chtít.

„Možná se nám bude líbit,“ pomyslel si chlapec v duchu a oběma rukama si protřel oči. Pak odstoupil od okna, rychle si zapnul kabátek a seběhl po schodech, aby jí otevřel.

Slečna Primová, právě míjející záhony modrých hortenzií, vstoupila do nového dne přesvědčená, že nastala chvíle, na kterou čekala celý život. O podobné příležitosti snila léta. Vykreslovala si ji, představovala a promýšlela do nejmenších podrobností. Nicméně to ráno, kdy procházela zahradou, si Prudencie Primová musela přiznat, že její srdce netluče rychleji a že ani to nejmenší pohnutí nenaznačuje, že onen velký den právě nastal.

Budou si ji zvědavě prohlížet, to věděla. Lidé se na ni právě tak obvykle dívají, toho si byla dobře vědoma. A věděla také, že se v ničem nepodobá těm, kteří ji takto nikoliv právě přátelsky zkoumají. Ne každý si dokáže připustit, že se stal obětí osudového historického omylu, opakovala si hrdě pro sebe. Ne všichni žijí tak jako ona s trvalým pocitem, že se narodili v nesprávný čas na nesprávném místě. A ještě méně je těch, kteří si stejně jako ona uvědomují, že to vypadá, jako by se vše obdivuhodné, nádherné a vznešené beze stopy vytrácelo. Svět, stěžovala si Prudencie Primová, ztratil veškerý cit pro harmonii, rovnováhu a krásu. Ovšem ne všichni tu pravdu vidí, ne všichni cítí v nitru nezlomné odhodlání tomu vzdorovat.

A bylo to právě toto přesvědčení, které vedlo slečnu Primovou tři dny předtím, než procházela cestičkou mezi hortenziemi, aby odpověděla na krátký inzerát v novinách:

Hledá se ženská duše naprosto nepodrobená světem. Schopná vykonávat práci knihovnice pro kavalíra a jeho knihy a žít se psy a s dětmi. Lépe bez jiných pracovních zkušeností. Žádáme, aby se nehlásily uchazečky s absolvovaným vysokoškolským či postgraduálním studiem.

Uvedenému profilu odpovídala slečna Primová jen zčásti. Svět si ji nepodrobil, to bylo zřejmé. Stejně nezpochybnitelná byla její schopnost pracovat jako knihovnice pro kavalíra a jeho knihy. Postrádala však zkušenosti v zacházení s dětmi a se psy, a tím spíše v soužití s nimi. Ale měla-li být upřímná, největší starost jí dělal zákaz pro „uchazečky s absolvovaným vysokoškolským a postgraduálním studiem“, jemuž nevyhovovala.

Slečna Primová považovala samu sebe za ženu s hromadou titulů. Vystudovala mezinárodní vztahy, politologii, antropologii, byla doktorkou v oboru sociologie, odbornicí na knihovnictví a středověké ruské umění. Lidé, kteří ji znali, četli její neuvěřitelný životopis s údivem, tím spíše, že pracovala jako obyčejná úřednice bez viditelných ambicí. Jim podobní nechápou, říkávala si s nelibostí, nechápou ideu znamenitosti. Jak by také mohli ve světě, kde už nic neznamená to, co by znamenat mělo?

„Vy jste jeho nová knihovnice?“

Uchazečka překvapeně sklonila hlavu. Pod stříškou, která chránila zřejmě hlavní vchod do domu, se střetla s pohledem hocha se světlými vlasy a zakaboněným výrazem.

„Tak jste, nebo ne?“ naléhal chlapec.

„Myslím, že je ještě brzy na to, abych si tak říkala,“ odpověděla slečna Primová. „Přišla jsem na inzerát tvého otce.“

„Není to žádný otec,“ řeklo dítě pouze, otočilo se a spěchalo dovnitř.

Slečna Primová hleděla zmateně na práh domu. Byla si naprosto jistá, že se inzerát výslovně zmiňoval o kavalírovi s dětmi. Kavalíři samozřejmě nemusejí mít děti, několik takových už za svůj život poznala, jenže když v jedné větě stojí zároveň slova kavalír a děti, co jiného by si člověk měl představovat?

V ten okamžik zvedla oči a poprvé se na dům zadívala. Zahradou prošla tak zadumaná, že si jej zatím příliš nevšímala. Byla to stará budova s vybledlou červenou fasádou, s mnoha běžnými a několika velkými francouzskými okny vedoucími do zahrady. Těžkopádná oprýskaná stavba se zdmi zbrázděnými štěrbinami a prasklinami pokrytá pnoucími růžemi, které snad nikdy nepoznaly zahradníkovu ruku. Přední vchod, tvořený čtyřmi starobylými sloupy, z nichž visela obrovská vistárie, byl velkolepý, avšak zdevastovaný.

„V zimě tam musí být mrazivo,“ zašeptala.

Podívala se na hodinky; bylo již pozdní odpoledne. Všechna okna byla otevřená dokořán a čerstvý zářijový vítr rozmarně povlával záclonami, bílými a jemnými jako závoj. Připomíná loď, pomyslela si, starou loď uvízlou na mělčině. Lehkým krokem přistoupila k nejbližšímu z francouzských oken, aby našla nějakého plnoletého hostitele.

V okamžiku, kdy slečna Primová stanula u okna, zahlédla rozlehlou, neuspořádanou místnost plnou knih a dětí. Knih bylo víc než dětí, mnohem víc, ale z nějakého důvodu se zdálo, že síly jsou vyrovnané. Uchazečka napočítala třicet paží, třicet nohou a patnáct hlav. Jejich majitelé byli roztroušeni po koberci, polehávali na starých pohovkách, choulili se v popraskaných kožených lenoškách. Dále si všimla dvou obrovitých psů rozvalených po stranách křesla stojícího čelem ke krbu, zády k oknu. Chlapec, který ji uvítal u vchodu, ležel na koberci a svědomitě se skláněl nad sešitem. Ostatní tu a tam zvedli hlavu, aby odpověděli hlasu, který jako by vycházel přímo z křesla u krbu.

„Tak se do toho dáme,“ prohlásil muž v křesle.

„Dáš nám nějakou nápovědu?“ zeptalo se jedno z dětí.

Mužský hlas místo odpovědi zarecitoval:

Ultima Cumaei venit iam carminis aetas;

magnus ab integro saeclorum nascitur ordo:

iam redit et Virgo, redeunt Saturnia regna

iam nova progenies caelo demittitur alto.

„Takže?“ zeptal se, když skončil.

Děti mlčely.

„Mohl by to být Horácius?“ zeptalo se jedno z nich nesměle.

„Mohl by to být Horácius,“ odpověděl muž, „ale není. Zkuste to znovu. Kdo si to troufne přeložit?“

Uchazečka o místo knihovnice, která scénu pozorovala přikrčená za tlustými závěsy lemujícími okno z obou stran, si pomyslela, že tentokrát už přehání. Děti jí připadaly příliš malé na to, aby dílo poznaly z jediného citátu, navíc latinského. Slečna Primová sice četla Vergilia ráda, tuto hru nicméně neschvalovala, ani v nejmenším ji neschvalovala.

„Trochu vám pomůžu,“ pokračoval hlas z křesla. „Verše byly věnovány jednomu římskému politikovi z počátků císařství. Politikovi, který se stal přítelem velkých básníků, jimž jsme se tu už věnovali, například Horácia. Jeden z nich mu tyto verše dedikoval jako dík za zprostředkování brundisijské smlouvy, která — jak víte, nebo byste měly vědět — ukončila střet mezi Antoniem a Oktaviánem.“

Muž zmlkl a tázavě pohlédl na děti, nebo si to tak slečna Primová alespoň představovala ze svého úkrytu; odpověď však neobdržel. Pouze jeden pes, jako by chtěl ukázat, že se o onu dějinnou událost zajímá, pomalu a líně vstal, přistoupil ke krbu a znovu se natáhl na koberec.

„To všechno, úplně všechno jsme probírali na jaře,“ postěžoval si muž.

Děti, aniž zvedly hlavy, zamyšleně okusovaly tužky, bezstarostně kývaly nohama a tváře si opíraly o dlaně.

„Jste smečka nevědomé zvěře,“ naléhal rozčilený hlas, „co se to s vámi hrome dneska děje?“

Slečna Primová cítila, jak jí do tváře stoupá horkost. Neměla žádné zkušenosti s dětmi, to je pravda, byla však mistryní v umění zvaném jemnocit. Slečna Primová byla pevně přesvědčená, že právě jemnocit je onou silou pohánějící vesmír. Kde se ho nedostávalo — to věděla z vlastní zkušenosti —, stával se svět temným a ponurým. Byla pobouřená zhlédnutou scénou, a protože jí v úkrytu začaly tuhnout údy, pokusila se opatrně pohnout, avšak nečekané psí zavrčení jí v tom zabránilo.

„Dobrá,“ pronesl muž mírněji. „Zkusíme něco snazšího.“

„Od stejného autora?“ zeptala se jedna holčička.

„Přesně tak. Připraveni? Zarecituji vám jen půl verše:

…facilis descensus Averno…“

Náhlá vlna zvednutých rukou a hlasitých vítězoslavných výkřiků byla jasným důkazem toho, že tentokrát žáci odpověď znají.

„Vergilius!“ pronikavě křičeli sborem. „Je to Aeneis!“

„Ano, správně,“ spokojeně se zasmál muž. „A předtím jsem vám recitoval z eklog, a sice čtvrtou eklogu. Takže onen římský státník, přítel Vergilia a Horácia, je…“

Dříve než mohlo některé z dětí odpovědět, zazněl zpoza závěsů jasný, melodický hlas slečny Primové a zaplnil celou místnost.

„Přirozeně Gaius Asinius Pollio.“

Patnáct dětských hlav se svorně otočilo k oknu. Překvapená svou odvahou couvla uchazečka o krok dozadu. Pouze vědomí vlastní důstojnosti a vážnosti chvíle jí zabránilo v útěku.

„Je mi velice líto, že jsem se uvedla tímto způsobem,“ řekla a pomalu kráčela do středu pokoje. „Vím, že jsem měla zaklepat, ale chlapec, který mi otevřel, mě nechal stát u vchodu. Napadlo mě, že půjdu k oknu, a pak jsem vás zaslechla mluvit o Vergiliovi a Polliovi. Omlouvám se, velmi se omlouvám, pane.“

„To vy se ucházíte o místo knihovnice?“

Muž vstal a otázku jí položil zdvořilým hlasem, jako by si ani neuvědomoval, že do jeho salonu právě vstoupila oknem neznámá žena. Je to kavalír, pomyslela si obdivně slečna Primová, skutečný kavalír. Možná ho soudila předčasně, možná že byla nadmíru troufalá.

„Ano, pane. Telefonovala jsem dnes ráno. Přišla jsem na inzerát.“

Muž z křesla ji chvíli pozoroval, dost dlouho na to, aby si uvědomil, že žena stojící před ním je na dané místo příliš mladá.

„Máte s sebou životopis, slečno…?“

„Primová, slečna Prudencie Primová,“ odpověděla.

A okamžitě dodala omluvně:

„Vím, že to není běžné jméno.“

„Řekl bych, že je to jméno s charakterem. Pokud vám to ale nevadí, podíváme se nejdříve na váš životopis. Máte ho tady?“

„V inzerátu se psalo, že kandidátka nemá mít vysokoškolské vzdělání, takže jsem si myslela, že ho po mně nebudete chtít.“

„Chápu to tedy tak, že nemáte univerzitní tituly. Myslím tím žádná vyšší studia krom jistých znalostí knihovnictví, je to tak?“

Slečna Primová mlčela. Z nějakého jí neznámého důvodu se rozhovor ubíral jinými cestami, než si představovala.

„Ve skutečnosti nějaké tituly mám,“ přiznala po odmlce. „Několik… vlastně docela dost.“

„Dost?“ Hlas muže z křesla poněkud ztvrdl. „Slečno Primová, zdá se mi, že inzerát hovořil jasně.“

„To ano, hovořil,“ odvětila rychle, „samozřejmě že ano. Ale dovolte mi vysvětlit, že z akademického hlediska nejsem konvenční člověk. Nikdy jsem své tituly profesně nevyužívala, nikde je neuvádím, nikdy o nich nemluvím a samozřejmě,“ udělala krátkou přestávku, aby se nadechla, „si můžete být jist, že nijak neovlivní mou práci.“

Když domluvila, všimla si, že ji děti i psi již nějakou chvíli v tichosti pozorují. Vzpomněla si, co jí o muži, s nímž nyní hovořila, sdělil chlapec u vchodu. Je možné, že z celé té armády dětí není ani jedno jediné jeho vlastní?

„Prozraďte mi,“ naléhal muž, „o jakých titulech tu vlastně mluvíme? A o kolika?“

Uchazečka polkla a uvažovala, jak ožehavé otázce čelit co nejlépe.

„Poskytnete-li mi, pane, list papíru, krátce vám to nastíním.“

„Že mi to krátce nastíníte?“ zvolal ohromeně. „Copak jste přišla o rozum? Proč se osoba, jejíž tituly vyžadují krátký nástin, uchází o místo, které tituly vylučuje?“

Než slečna Primová odpověděla, na okamžik zaváhala. Přirozeně chtěla říct pravdu, musela říct pravdu, cítila naléhavou potřebu vyslovit ji, současně si však uvědomovala, že jestli to udělá, místo nezíská. Nemohla jen tak přiznat, že se jí při čtení inzerátu rozbušilo srdce. Nesměla vysvětlovat, že se jí zrychlil puls, zatmělo se jí před očima, že v těch několika řádcích vytušila náhlý úsvit. Na druhé straně však bylo vyloučeno lhát. I kdyby chtěla, a to ona v žádném případě nechtěla, byla tady ta zapeklitá věc s červenáním nosu. Slečna Primová totiž vlastnila nos vybavený nesmírnou mravní citlivostí. Nerudla při lichotkách, ani když na ni křičeli, nikdy necouvla před jakoukoliv opovážlivostí, a dokonce ani před urážkou. Ale pokud šlo o lež, před lží neměla obrany. Bezděčná nepřesnost, pouhopouhé přehánění, nevinný klam stačily, aby její nos zazářil jako plamen.

„Takže?“ naléhal muž z křesla.

„Hledám útočiště,“ prohlásila nečekaně.

„Útočiště? Chcete říct místo pro život?“ Muž si znepokojeně prohlížel vlastní střevíce. „Slečno Primová, již předem vás prosím, abyste mi odpustila to, co vám teď řeknu. Položím vám delikátní otázku a je pro mne nesnadné ji vyslovit, ale musím to udělat. Ocitla jste se v nesnázích? Jde o nějaké nedorozumění? Nemilou událost? Nebo snad problémy se zákonem?“

Slečna Primová, již rodina vychovávala v úctě před všemi občanskými ctnostmi, reagovala na obvinění s nenadálou prudkostí a upřímností.

„V žádném případě, pane, samozřejmě že ne! Jsem čestný člověk, platím daně, dopravní pokuty, posílám drobné dary na dobročinnost. Nikdy jsem se nedopustila zločinu ani vážného přestupku. Životopis můj i mé rodiny je bez poskvrny. Chcete-li si to ověřit…“

„To není třeba, slečno Primová,“ odpověděl muž z křesla, vyvedený z míry. „Dovolte, abych se vám omluvil, je zřejmé, že jsem si vaše slova špatně vyložil.“

Uchazečka, která byla ještě před malou chvílí dokonale vyrovnaná, vypadala nyní rozrušeně. Děti na ni mlčky hleděly.

„Nechápu, jak vás vůbec mohlo něco takového napadnout,“ naříkala.

„Promiňte mi, prosím,“ znovu naléhal muž. „Jak jen se vám za svoji hrubost mohu omluvit?“

„Můžeme ji zaměstnat,“ ozval se nečekaně z hlubin koberce hlas rozcuchaného chlapce od vchodu. „Vždycky tvrdíš, že musíme jednat tak, jak se po právu jednat má. Vždycky to říkáš.“

Muž z křesla chvíli vypadal zmateně. Potom se na hocha usmál, jemně přikývl a se zkroušeným výrazem k uchazečce přistoupil.

„Slečno Primová, domnívám se, že žena, která dokáže čelit urážce, jaké jsem se právě dopustil já, aniž by se otočila a odešla, si zaslouží mou plnou důvěru při plnění jakéhokoliv svěřeného úkolu. Budete tak laskava a přijmete nabízené místo?“

Uchazečka otevřela ústa, aby odmítla, avšak náhle ji zasáhlo prchavé vidění. Představila si dlouhé, ponuré dny v kanceláři, v duchu slyšela únavné rozhovory o sportu, vzpomněla si na úsměšky a pomlouvačné pohledy, z paměti se jí vynořily polohlasem pronášené neomalenosti. Pak se vzpamatovala a rozhodla se. Koneckonců je kavalír. A kdo by nechtěl pracovat pro kavalíra?

„Kdy začneme, pane?“ A aniž by počkala na odpověď, otočila se a vyšla francouzským oknem ven pro svá zavazadla.

2.

Po příchodu do pokoje, který měl být v příštích měsících její ložnicí, se slečna Primová posadila na lůžko a pozorovala velká okna vedoucí na terasu. V místnosti nebylo mnoho nábytku, ale všechno bylo přesně takové, jaké to být má. Pohovka pokrytá starým modrým damaškem, velké benátské zrcadlo, železný georgiánský krb, akvamarínově natřená skříň a dva starožitné koberce od Wiltona. Příliš mnoho přepychu pro pouhou knihovnici, pomyslela si. Ačkoli „přepych“ nebyl ten pravý výraz. Všechno bylo používané, opravované, opotřebované. Ze všeho sálala minulost. „Právě tohle bylo před sto lety považováno za pohodlí,“ povzdechla si slečna Primová a začala vybalovat.

Ozvalo se zapraskání, a tak zvedla oči a spatřila malý obrázek opřený o krb. Dětská ruka namalovala na tabulku tři postavy. Kresba není špatná, na dítě je dokonce výtečná, říkala si slečna Primová a s potěšením pozorovala tahy štětcem malého umělce.

„Je to Rublevova Nejsvětější Trojice,“ ozval se jí za zády již známý dětský hlas.

„Vím to a děkuji ti, mladý muži. Mimochodem, neměli byste zaklepat, než vejdete?“ poznamenala, když si všimla, že hoch nepřišel sám.

„Ale dveře byly otevřené, viďte?“ otázal se chlapec tří dětí postávajících za ním a ty přikývly. „Tohle je moje sestra Téseris, je jí deset. Dekovi je devět a Eksi je nejmladší, je jí jenom sedm a půl. Já se jmenuju Septimus. Ale nejsou to naše skutečná jména,“ vysvětloval důvěrně.

Slečna Primová si čtyři sourozence pozorně prohlížela a překvapilo ji, jak jsou rozdílní. Ačkoli malý Deka měl stejně světlé a rozcuchané vlasy jako jeho starší bratr, rošťácké a současně dokonale nevinné vzezření jeho tvářičky nemělo nic společného s přemýšlivým výrazem hocha, který ji přivítal u vchodu. Ani u dívenek nebylo na první pohled patrné, že jsou sestry. Krása jedné byla klidná a jemná, půvab druhé spočíval v její živosti.

Téseris najednou něco pošeptala staršímu bratrovi a pak se zeptala tichým, tenkým hláskem:

„Slečno Primová, myslíte si, že je možné projít zrcadlem?“

Knihovnice na ni zmateně pohlédla, brzy si však uvědomila, co tím chce holčička říct.

„Pamatuju si, že mi otec ten příběh čítával před spaním,“ odpověděla s úsměvem.

Maličká pohlédla úkosem na bratra.

„Říkal jsem ti, že to nepochopí,“ prohlásil hoch sebevědomě.

Místo odpovědi otevřela slečna Primová další kufr, vytáhla z něj nefritově zelené kimono a nedbale je pověsila do skříně. Takže tohle znamená soužití s dětmi, pomyslela si mírně dotčená. Právě o tom a o ničem jiném se zmiňoval inzerát. Nešlo o nezbednosti, sladkosti či pohádky; byly to — kdo by to byl řekl — záhady a hádanky.

„Líbí se vám Rublevova ikona?“ vyzvídal chlapec a okukoval knížky, které měla v kufru.

„Moc,“ sdělila knihovnice vážně, zatímco si ukládala oblečení. „Je to znamenité dílo.“

Když to malá Téseris slyšela, zvedla hlavu.

„Ikony nejsou díla, slečno Primová, ikony jsou okna.“

Knihovnice přestala věšet šaty a chápavě na děvčátko pohlédla. Bylo zřejmé, že muž řídící tento dům to s dětmi přehání. Neexistoval důvod, proč by v deseti letech měly mít tyto absurdní znalosti o ikonách a oknech. Ne že by na tom bylo něco špatného, samozřejmě to nebylo špatné, ale nebylo to přirozené. Víly a princezny, draci a rytíři, Stevensonovy říkanky, jablkové koláče, to by podle ní měly znát děti jejich věku.

„Takže to ty jsi namalovala to okno?“ zeptala se s předstíraným nezájmem.

Dívenka přikývla.

„Dělala to zpaměti,“ dodal její bratr. „Viděla je před dvěma roky v Treťjakovské galerii, sedla si před ně a nechtěla se odtamtud hnout. Když jsme se vrátili domů, malovala to všude. Tahle okna najdete ve všech pokojích.“

„To není možné,“ suše odsekla slečna Primová. „Nikdo nenamaluje něco takového zpaměti. Tím méně v osmi letech, protože právě tolik bylo tehdy tvé sestře. Nemožné.“

„Ale vy jste u toho nebyla!“ namítl nečekaně prudce malý Deka. „Jak to můžete vědět?“

Místo odpovědi přistoupila knihovnice pomalým krokem k obrázku, otevřela svou kabelku a vytáhla z ní pravítko a kružítko. Ale bylo to tam, to nemohla popřít: osmiúhelníkové rozvržení, vnější a vnitřní kruh, tvar kalichu mezi postavami.

„Jak jsi to dokázala, Téseris? To jsi přece nemohla zvládnout sama, dokonce ani s malbou před sebou. Někdo ti musel pomáhat. Přiznej se, byl to otec nebo strýc, ať už je kdokoli ten, co se o vás stará?“

„Nikdo mi nepomáhal,“ řekla dívenka tichým, ale pevným hláskem. Pak se obrátila k mladší sestře: „Že je to tak, Eksi?“

„Nikdo jí nepomáhal. Vždycky dělá všecko sama,“ potvrdila holčička slavnostně, zatímco se snažila udržet rovnováhu na jedné noze.

Slečna Primová, vyvedená z míry sourozeneckou soudržností, už víc nenaléhala. Kdyby šlo o dospělé, její detektivní schopnosti by nepochybně odhalily klam bez větší námahy. Dítě však není dospělý; mezi dítětem a dospělým je obrovský rozdíl. Dítě by mohlo křičet, hlasitě plakat, prostě reagovat nějakým pošetilým způsobem. A co by následovalo? Zaměstnankyně, která dokáže hned první den v práci přivést k nepříčetnosti nejzranitelnější členy rodiny, nemá dobré vyhlídky. Tím spíš — zachvěla se —, že vstoupila do domu zcela neobvyklým způsobem.

„A co tak malé děti jako vy pohledávaly v Treťjakovské galerii? Moskva je přece velmi daleko.“

„Jeli jsme tam studovat umění,“ odvětil Septimus.

„Se školou?“

Děti se na sebe pobaveně podívaly.

„Kdepak!“ vyhrkl chlapec. „My jsme nikdy nechodili do školy.“

Věta pronesená s naprostou samozřejmostí dopadla jako kámen do již tak zjitřené mysli knihovnice. Děti bez školní docházky, to nemůže být pravda. Skupinka polodivochů, nevzdělávaných ve škole… Kam se to dostala?! Slečně Primové se vybavil první dojem, jímž na ni zapůsobil muž, který ji zaměstnal. Bezpochyby podivné individuum. Extravagantní člověk, poustevník a kdo ví, jestli ne i šílenec.

„Slečno Primová,“ tichý a zdvořilý hlas muže z křesla dolehl do místnosti ze schodiště. „Buďte tak laskavá, jakmile se nastěhujete, rád bych se s vámi setkal v knihovně.“

Knihovnice se v skrytu duše chlubila jednou osobní vlastností: houževnatostí, s níž dokázala v jakémkoliv okamžiku udělat to, co považovala za správné. A v dané chvíli je správné omluvit se a okamžitě opustit tento dům. Povzbuzená tím nápadem rychle zavřela kufry, před zrcadlem si upravila účes, naposled pohlédla na Rublevovu ikonu a odhodlaně se vydala splnit svou povinnost.

„Samozřejmě,“ odpověděla nahlas, „hned jsem dole.“

Muž z křesla ji přijal vestoje s rukama za zády. Po dobu, co si knihovnice vybalovala, si nacvičoval, jak jí co nejlépe vysvětlit její povinnosti. Nebylo to snadné, neboť on nepotřeboval běžnou knihovnici. Po odchodu jejího předchůdce bylo nutné knihovnu znovu katalogizovat a zcela přeorganizovat. Románové, esejistické a dějepisné svazky byly plné prachu a teologické spisy zaplňovaly více či méně všechny místnosti v domě. Předešlého dne objevil homilie svatého Jana Zlatoústého ve spíži, mezi sklenicemi marmelády a sáčky čočky. Jak se tam dostaly? Nebylo snadné na to přijít. Mohly to udělat děti, které s knihami zacházely, jako by to byly obyčejné sešity nebo penály; ale mohl to být i on sám. Nestalo se to poprvé a pravděpodobně ani naposled. V hloubi duše si musel přiznat, že to je výsledek jeho vlastních pravidel.

Dobře si vzpomínal, jak jim otec neustále zakazoval odnášet knihy z knihovny. Jeho i všechny sourozence tak nutil, aby si vybrali mezi pobytem na čerstvém vzduchu a četbou. Odpoledne svého dětství trávil s Julesem Vernem, Alexandrem Dumasem, Stevensonem, Homérem a Walterem Scottem. Ostatní děti rámusily a řádily venku na slunci, ale on byl stále uvnitř a četl, zcela pohroužený do světů, o nichž ostatní neměli ani potuchy. Po mnoha letech, když se po dlouhé nepřítomnosti vrátil domů, sám pravidla změnil. Okouzleně sledoval děti ležící na slunci, natažené v trávě na zahradě, usazené na starých rozložitých větvích některého stromu, kousající do jablek, hltající topinky s máslem a zanechávající mastné otisky na knihách, které tolik miloval.

„Zabydlela jste se dobře?“ otázal se zdvořile, aby prolomil ledy.

„Výborně, děkuji,“ odpověděla knihovnice. „Ale obávám se, že tu nebudu moci setrvat.“

„Setrvat?“

„Ve vzduchu visí příliš mnoho otázek,“ slečna Primová mírně pozvedla bradu.

„Nechápu, o čem mluvíte,“ pronesl laskavě. „Jestli však mohu nějak ukojit vaši zvědavost, do toho. Myslel jsem, že jsme se dohodli.“

Když uslyšela slovo zvědavost, rysy jí ztvrdly.

„Není to otázka zvědavosti, jenom nechápu, o jakou rodinu se tady jedná. Viděla jsem několik dětí, které nenavštěvují školu. Víc dětí pohromadě představuje takřka pro každého zásadní výzvu, ale víc dětí ve stavu divošském, to je hrůza.“

„Vidím, že vás zaujal problém školy,“ zamumlal s lehce staženým obočím. „Dobrá tedy, slečno Primová, máte pravdu; pokud tady budete pracovat, máte právo vědět, o jakou domácnost jde, i když bych vám rád připomenul, že děti mít na starost nebudete. Nepatří k vašim povinnostem.“

„To vím, pane, ale děti, jak bych to jen vyjádřila, prostě existují.“

„Existují, samozřejmě, a v průběhu času si budete jejich existenci uvědomovat čím dál víc.“

„Tím chcete říct, že jsou nevychované?“

„Tím chci říct, že ty děti jsou celý můj život.“

Knihovnici taková odpověď překvapila. Navzdory prvnímu dojmu v tom člověku nacházela nečekané záblesky jemnocitu, mnohem více jemnosti, než si představovala, zvláštní, střídmou a koncentrovanou něhu.

„Ty… ty děti jsou vaše? Chci říct… některé jsou vaše?“

„Chcete vědět, jestli jsou to moje děti? Ne, nejsou. Čtyři z těch, které jste viděla, jsou sestřiny, ale od její smrti jsou v mém opatrovnictví. Už je to pět let. Ostatní děti jsou ze San Irenea a chodí sem dvakrát nebo třikrát týdně na hodiny.“

Slečna Primová sklopila taktně zrak: teď už všemu rozuměla. Nyní již chápala, proč se děti vzdělávají doma místo ve škole. Stála před jasným případem toho, co moderní psychologie nazývá syndromem prodlouženého smutku. Je to dozajista strašlivá okolnost, která však podobné chování neospravedlňuje. Vzdělávat se doma není pro děti dobré, a i když to pro ni nebylo lehké, dokonce jí bylo trapné o tom mluvit, považovala za svou povinnost to říct.

„Velmi lituji vaší ztráty,“ pronesla tónem, jímž se obracíme ke zraněnému zvířeti, „ale vy se nesmíte uzavírat ve své bolesti. Měl byste myslet na synovce a neteře, mít na paměti jejich budoucnost. Nesmíte dovolit, aby je váš zármutek uvěznil v tomto domě a zbavil je možnosti dosáhnout slušného vzdělání.“

Chvíli ji pozoroval, jako by nechápal, oč jde. Pak sklopil oči, potřásl hlavou a na rtech se mu mihl kratičký úsměv. Knihovnice, která byla vzdálena jakýmkoliv romantickým myšlenkám, překvapila samu sebe při pomyšlení, jak moc dokáže náhlý úsměv rozzářit i tmavou místnost.

„Slušného vzdělání? Vy mě máte za smutného člověka, který drží synovce a neteře doma a nedopřává jim školní vzdělání, aby se sám necítil opuštěný, je to tak?“

„A není?“ odvětila opatrně.

„Ne, není.“

Muž zamířil k baru u okna, na němž stálo dvanáct tenkých křišťálových číší a šest těžkých sklenic na whisky spolu s velkým výběrem vín a likérů.

„Chcete se něčeho napít, slečno Primová? V tuto hodinu si obvykle dávám aperitiv. Co byste řekla portskému?“

„Děkuji, pane, ale nikdy nepiju.“

„Nebude vám vadit, když se tedy napiji sám?“

„V žádném případě, jste doma.“

Muž se otočil a zkoumavě na ni pohlédl; snažil se zjistit, zda se za jejími slovy neskrývá sarkasmus. Napil se a sklenici postavil přímo na desku stolu, čímž si vysloužil bezděčný, skoro neznatelný výraz nesouhlasu ve tváři knihovnice.

„Je pravda, že mé mínění o úředně stanoveném vzdělání je osobité. Ovšem rozhodnete-li se zůstat a pracovat zde, stačí, abyste věděla, že své synovce a neteře učím sám. Rozhodl jsem se, že jim poskytnu to nejlepší možné vzdělání. Nemám pro to ony romantické důvody, které mi přisuzujete, slečno Primová. Necítím se zraněný ani deprimovaný, dokonce bych ani netvrdil, že se cítím osamocený. Mým jediným cílem je zaručit dětem, že se jednoho dne stanou vším tím, co současná škola nedokáže vyprodukovat.“

„Vyprodukovat?“

„Ano, to je dle mého názoru to správné slovo,“ odpověděl s pobaveným výrazem.

Knihovnice mlčela. Je tento dům skutečně vhodným místem pro ženu, jako je ona? Nemohla tvrdit, že by jí muž z křesla byl nepříjemný. Nebyl hrubý ani urážlivý a v jeho očích nenacházela ani stopu onoho hodnotícího pohledu, který musela celá léta snášet od svého nadřízeného. Současně však tónu, jakým se obracel na děti, chyběla něha. A upřímnost, i když zdvořilá, se kterou mluvil i s ní, postrádala jemnocit. Slečna Primová musela přiznat, že v jejím srdci přetrvává jistá nelibost nad těžkopádnou narážkou, kterou se o ni před půlhodinou otřel. Avšak nebylo to jenom v tom. Jeho obličej skrýval jakousi zneklidňující energii, něco nedefinovatelného, co jí připomínalo lovecké trofeje, prastaré hrdinské zpěvy a bitvy.

„Jste tedy stále rozhodnutá odejít?“ vytrhl ji nenadále ze zamyšlení.

„Ne, nejsem. Požádala jsem vás o vysvětlení a toho se mi dostalo. Nemůžu tvrdit, že sdílím váš černý pohled na vzdělávací systém, ale chápu vaše obavy, že by brutalita vládnoucí ve světě mohla zničit jemnou dětskou duši. Takže, když mi dovolíte hovořit upřímně…“

„Prosím, jen do toho.“

„Myslím si, že vaše názory jsou poněkud přepjaté, ale zdá se mi, že se řídíte svým přesvědčením, a to je pro mě více než dostačující.“

„Vy se tedy domníváte, že přeháním?“

„Ano, jsem přesvědčena, že přeháníte.“

Muž přistoupil ke knihovně, přejel prsty po několika hřbetech, až se zastavil u starého tlustého svazku vázaného v kůži a opatrně ho vytáhl.

„Víte, co to je, slečno Primová?“

„Obávám se, že ne.“

„De Trinitate Libri.“

„Svatý Augustin?“

„Vidím, že děláte čest svému životopisu. Nebo snad pociťujete, jak bych to řekl, jistý duchovní neklid?“

Knihovnice, jíž byla jeho otázka nemilá, si pohrávala s ametystovým prstenem na své pravé ruce.

„To je příliš citlivé téma, a pokud vám to nevadí, raději bych neodpovídala. Věřím, že na to mám právo.“

„Citlivé téma,“ opakoval tiše s pohledem upřeným na knihu. „Samozřejmě, máte pravdu. Ještě jednou vás prosím za prominutí.“

Než slečna Primová pokračovala, skousla si ret.

„Doufám, že mé osobní přesvědčení pro vás nepředstavuje problém, jinak by bylo pro oba lepší, abyste mi to řekl hned.“

„Naprosto žádný. Nenajal jsem si vás na hodiny teologie.“

„Hned se cítím líp.“

„O tom nepochybuji,“ usmál se muž.

V místnosti zavládlo dlouhé ticho, které narušovaly pouze vzdálené veselé dětské hlásky, přicházející ze zahrady.

„Ráda bych poznamenala, že vaše označování dětí čísly mě zarazilo,“ prohlásila konečně knihovnice v titánském pokusu zabrousit do méně konfliktních vod.

„Vlastně se jedná o přezdívky,“ zasmál se muž, „a mají hodně společného s mou neschopností pamatovat si data narození. Septimus slaví narozeniny v září, jeho bratr Deka v říjnu, Téseris v dubnu a malá Eksi v červnu. Jako milovníkovi klasické literatury mi čísla už několikrát pomohla vybruslit z ožehavé situace.“

Zatímco hovořil, ukázal na nepořádek v místnosti. Na stolech a na policích se hromadilo neuvěřitelné množství knih ve dvou, třech, a dokonce i čtyřech řadách za sebou, obklopených nesčetnými stohy papírů, starými mapami, zkamenělinami, minerály a mořskými mušlemi.

„Obávám se, že stav knihovny prozrazuje o mých organizačních schopnostech vše.“

„Můžete být klidný, nepořádek mě nevyvádí z míry.“

„To jsem sice rád, ale vsadil bych se, že je vám na obtíž.“

Slečna Primová nevěděla, co na to říct, a znovu se pokusila změnit téma.

„Malá Téseris tvrdí, že maluje zpaměti ikony.“

„A vy jí samozřejmě nevěříte.“

„Naznačujete, že bych měla?“

Místo odpovědi přistoupil muž opět ke knihovně, aby do ní vrátil těžký svazek vázaný v kůži. Pak zamířil ke krbu, uchopil sešit ležící na římse a podal jej knihovnici.

„Zde máte seznam všech děl v knihovně. Je uspořádaný podle autorů, sestavil jej předchozí knihovník. Byl bych rád, kdybyste se na něj dnes večer podívala, pokud nejste příliš unavená. Tak vám budu moci hned zítra vysvětlit, co chci, abyste podnikla s tímhle starým a zaprášeným chaosem. Souhlasíte?“

Slečna Primová by ráda pokračovala v rozmluvě, ale pochopila, že pro jejího nového šéfa tím rozhovor skončil.

„Naprosto.“

„Výborně. Večeříme v devět a snídaně je v osm.“

„Pokud nejste proti, raději bych jedla ve svém pokoji. Můžu si uvařit sama a odnést si to nahoru.“

„Jídlo vám přinesou z kuchyně, slečno Primová. Máme tady dobré zázemí. Doufám, že první noc zde bude příjemná,“ dodal a podal jí ruku.

Knihovnice se chtěla ohradit. Nelíbilo se jí pomyšlení na to, že si prakticky neznámý muž osobuje právo rozhodovat, jak, kdy a co má jíst. Onen panovačný způsob brát věci jako samozřejmé jí byl zcela proti mysli.

„Dobrou noc, pane,“ řekla poslušně, než se vydala nahoru.

3.

Slečna Primová si nebyla jista, zda ji probudil kohout, či zda byl úlek přirozeným následkem neklidného spánku. Žila v domě již téměř tři týdny, a přesto bývala po probuzení stále zmatená. V polospánku se pod pokrývkou lenivě protáhla a vzápětí pohlédla na budík. Zbývaly dvě hodiny do chvíle, kdy bude muset vstát a začít pro něho pracovat. Tady nahoře je v bezpečí, vydechla úlevou. Chráněna před podivnými a nesmyslnými příkazy, náhlými úsměvy věštícími nové pokyny, matoucími pohledy, otázkami, jejichž skutečný smysl nedokázala rozluštit. Vysmívá se jí? Spíše to vypadalo, že ji studuje, což ji dráždilo ještě více.

V polospánku znovu zkontrolovala čas. Nechtěla se setkat s ním a s dětmi na jejich každodenní cestě do opatství. Slečna Primová se vždy považovala za tolerantní ženu, ale onen zvyk nutit čtyři děti, aby ráno co ráno chodily před snídaní do kláštera, neschvalovala. Je sice pravda, že navzdory dlouhé cestě, rannímu chladu a půstu vypadaly po návratu mimořádně vesele, sama však věděla, že existují různé způsoby, jak děti ovlivnit.

Když o půl hodiny později vyšla z domu, slunce již začínalo hřát. Rychle prošla zahradou a otevřela železnou branku, která dlouze a hlasitě zavrzala. Proč jen muž z křesla odmítá věci opravovat? Slečna Primová milovala neposkvrněnost, milovala krásu, a právě proto, že ji milovala, ji pohled na otlučenou branku zlobil, rozesmutňovaly ji obrazy, které potřebovaly restaurovat, a s rozhořčením nacházela na policích ve skleníku prvotisky s mastnými skvrnami od másla.

„Ten člověk je doslova pohroma,“ zamumlala rozmrzele.

Místo aby pokračovala po silnici, rozhodla se zabočit doprava na úzkou pěšinu, vedoucí přes pole a les až do obce. Toho rána musela neodkladně koupit sešity a štítky. Předešlého dne měla se šéfem malý spor, už pátý od svého příchodu. Vstoupil do knihovny a zřetelně vyslovil svůj nesouhlas, aby k třídění jeho knih používala počítačovou databázi.

„Dobrá, jestliže si to nepřejete, nebudu s ní pracovat,“ prohlásila slečna Primová s nucenou povolností.

A dodal, že neschvaluje ani psací stroje, byť by byly sebevíc zastaralé a zaprášené.

„Já o ně žádat nebudu,“ procedila knihovnice mezi sevřenými rty.

V tu chvíli se ale neudržela a podotkla:

„Mám vaše knihy katalogizovat brkem?“

Ocenil její ironii milým úsměvem, dokonalým kavalírským chováním, obdivuhodným jemnocitem. Ale po třech týdnech strávených v tomto domě si slečna Primová byla už dokonale vědoma toho, že jeho hypnotizující mužná zdvořilost ji má pouze přinutit plnit jeho přání.

„Pokud tolik stojíte o tento absurdní archaismus, budu to dělat ručně, avšak upozorňuji vás, že budu potřebovat štítky. Z toho neslevím. Je to otázka metody a knihovnice bez metody není knihovnice.“

„Drahá slečno Primová,“ odvětil muž, „smíte použít tolik štítků, kolik se vám jen zachce, samozřejmě že můžete. Žádám vás pouze, abyste nepoužívala ty, které v přítmí světélkují. Nemám nic proti barevným štítkům, zhola nic, s výjimkou nezlomného přesvědčení, že na kázání svatého Bonaventury se nehodí citronově zelená nebo na Vergilia třpytivě růžová.“

Knihovnici jeho odpověď hluboce urazila. S planoucím zrakem a se vznešeně zvednutým nosíkem mu byla nucena objasnit, že ona tedy světélkující barvy nikdy nepoužívá, že nepatří k pracovnicím, které tak činí, a že nepotřebuje, aby jí někdo vysvětloval, že knihovna jako ta jeho křiklavé značení ani nepřipouští. On se poté rozesmál a pronesl něco ještě urážlivějšího:

„Ale, Prudencie, vždyť jsem jenom žertoval, netvařte se tak důstojně. Vypadáte jako živoucí obraz Svobody vedoucí lid.“

Rozlícená vzpomínkou na tu scénu se slečna Primová probrala ze zamyšlení a prudce odstrčila ostružiníky překážející na cestě. Když již téměř míjela poslední skupinu stromů, dolehly k ní známé hlasy. Uprostřed rozlehlého prostranství seděly na zemi holčičky z domu a pozorovaly, jak spolu jejich dva bratři zápasí něčím, co se podobalo dřevěným veslům či holím. Knihovnice se přikrčila za keř, aby je mohla sledovat, sama neviděna. Hoši na sobě měli staré šermířské masky, které jim však nezaručovaly žádnou ochranu před možným úderem. Znovu se ptala sama sebe, zda je muž, který si ji najal, zcela při smyslech. Také on stál uprostřed prostranství a oběma soupeřům dával přesné instrukce týkající se vojenské strategie.

„To je pro něj typické,“ zašeptala pohrdlivě v úkrytu. „Nejdřív děti učí bojovat a pak s nimi jde do kostela.“

„Není blázen, jak si asi myslíte. A nemusíte si dělat starosti, děti by nikdy neohrozil.“

Slečna Primová se vyděšeně otočila a uviděla staršího muže vyšší postavy, který ji s úsměvem pozoroval.

„Kdo jste?“ zeptala se, zatímco se rozhodovala, zda vylézt z houští, nebo raději zůstat, kde je.

„Promiňte, jestli jsem vás polekal. Vy uspořádáváte knihovnu v domě, je to tak? Slečna Primová, nemýlím-li se.“

Knihovnice kývla na souhlas a nenápadně si muže prohlížela.

„Jsem starý rodinný přítel. Znám je všechny prakticky od narození. Je-li pro ně on otcem, pak já jsem něco jako dědeček.“

„Ráda vás poznávám, pane…“

„Horacio Delàs… Pro vás Horacio.“

Slečna Primová mu za jeho zdvořilost poděkovala a ukázala na děti.

„Řekněte mi jedno, Horacio, co to s nimi vlastně provozuje? Cvičí je na válku?“

„Drahá přítelkyně, slyšel jsem, že máte hromadu titulů,“ odpověděl nově příchozí s laskavou ironií. „Dívejte se dobře. Vysvětluje jim, jak bojovali dávní rytíři. Většina dnešních dětí totiž neví, jak tasit meč, co dělat s oštěpem nebo s lukem. Dokonce nemají ani tušení, co znamená slovo rytíř. A jestli se nemýlím, nyní jim připomene šest hlavních pravidel Geoffroye de Preuilly.“

„Geoffroye de Preuilly?“

„Nejste odsud a nemusíte ho znát, ale byl to rytíř, který zemřel v polovině jedenáctého století. Přisuzuje se mu dokonce autorství turnajů. Podle některých sepsal jejich první pravidla. Neznáme přesná historická fakta, ale jsou to krásné, vznešené rady.“

Rozhovor přerušil hluboký, jasný hlas muže z křesla:

„První pravidlo zní nikdy nezranit protivníka hrotem. Druhé, zůstávat v boji vždy v řadě. Třetí, na jediného bojovníka se nesmí vrhnout více mužů. Čtvrté, nezranit protivníkova koně. Páté, udeřit jen do hrudi a obličeje…“

„Šesté a poslední,“ Horacio se otočil ke slečně Primové a vítězně zvedl ruku k dýnku klobouku, „neútočit, pokud má soupeř zvednuté hledí přilby. To není žádná hloupost, drahá přítelkyně, právě tak zemřel Jindřich II. Francouzský. Jistě si vzpomenete, že při jednom turnaji mu do oka vnikl oštěp Gabriela de Montgomery.“

Knihovnice s úsměvem přikývla, natáhla ruku k pozdní ostružině a pohlédla na hodinky.

„Promiňte, Horacio, ale musím už jít. Potřebuji něco vyřídit v městečku a být zpátky před polednem. Předpokládám, že si přestanou hrát na turnajové klání a vyrazí do opatství.“

„Znamená to, že vy s nimi nejdete?“

„Obávám se, že nejsem příliš duchovně založená.“

„Můžete být klidná, ani já ne. Vracím se domů z ranní procházky a s vaším dovolením vás rád doprovodím.“

Muž jí nabídl rámě a ona vděčně přijala. Poprvé od příchodu do onoho domu se cítila spokojeně a uvolněně. Měla pocit, že právě našla spojence. Člověka rozumného, vyrovnaného, s nímž se dá mluvit. Je to džentlmen, řekla si, když spolu kráčeli v příjemném ranním slunci. A kdo by nechtěl mít za spojence skutečného džentlmena?

Tři hodiny po milém setkání zamířila slečna Primová domů. Sice se poněkud opozdila, byla si však jistá, že elegance bílých štítků a zápisníků vázaných v kůži barvy námořnické modři její zdržení dostatečně ospravedlní. Nemyslí si, že je její domácí pán okouzlující, zeptala se jí majitelka papírnictví, když se dozvěděla, kde pracuje. Ne, slečna Primová si to nemyslí. Je jiný než ostatní, to připouští. Je od něj šlechetné, že se tak naplno věnuje sestřiným dětem a vyučuje v San Ireneu klasické jazyky, to uznává. Není však okouzlující, alespoň ne ve chvílích, kdy obhajuje své nápady. Není okouzlující v diskusích ani rozhovorech; není ochotný ustoupit ani o píď v tom, co považuje za správné, a nemá žádný soucit se svými oponenty, pokud zjistí, že nedosahují jeho výše. Slečna Primová pobývá v domě jen krátce, ale už měla možnost vidět ho v akci. Mohl by být nejlaskavějším člověkem na světě, ale dokázal být i tím nejtvrdším.

„Není obvyklé slyšet o něm někoho takhle mluvit!“ zvolala majitelka papírnictví. „Nikdy jsem o něm od ženy nic podobného neslyšela. Tvrdý? Musíte se mýlit.“

Je pravda, že na děti takový nebývá nikdy, přemýšlela slečna Primová na odchodu. I když od nich vyžaduje disciplínu — láskyplnou disciplínu, ale v každém případě poslušnost — a má na ně velké nároky jako pán a ředitel oné zvláštní domácí školy. Slečna Primová pracovala několik dopolední v knihovně, zatímco tam probíhalo vyučování. Schovaná za nekonečnými řadami knih, které měla roztřídit, sledovala vášeň, s níž dětem objasňoval i ty nejsložitější problémy, jasnost vyjadřování, způsob, jakým je učil, aby myslely samy. Ale pozorovala ho, i když kladl otázky. Nemohla by tvrdit, že se ho děti bojí, bylo však zřejmé, že touží po jeho uznání a všemi způsoby usilují o jeho souhlas. Dojímalo ji, když viděla, jak s ním žertují a hrají si, smějí se a vykřikují, ale už ne to, když se zkroušeně dozvídaly, že se zmýlily v řeckém časování, a učitel svraštil čelo a svěsil hlavu.

„Nezdá se vám, že je příliš přísný?“ zpovídala to ráno knihovnice nového přítele, když ji na závěr procházky pozval na svačinu do zahrady.

„Jestli je přísný? Miluju scholastickou metodu, slečno Primová, ode mě nečekejte, že bych kritizoval akademickou náročnost. Nebudu vám lhát, o vzdělávání v posledních padesáti letech nesmýšlím příliš dobře.“

„Ale tady jde o víc než o náročnost, Horacio. Jeho metody jsou zastaralé a podivínské, tak jako on. Předpokládám, že víte, že když neučí děti nebo si s nimi nehraje na středověké turnaje, tráví mnoho hodin v ústraní. Někdy to trvá celý den a není neobvyklé, že nepřijde ani k obědu nebo k večeři. Skutečně věříte, že to všechno je součástí nějaké pedagogické strategie?“

Hostitel se pobaveně zasmál, vstal, vešel do domu a vrátil se se dvěma knihami v ruce. Pak se znovu posadil ke stolu, nalil si druhý šálek čaje a jednu z nich otevřel.

„Drahá slečno Primová, něco vám teď vysvětlím. Nepochybuji, že znáte Rabelaisova Gargantuu a Pantagruela.“

„Samozřejmě.“

„Dobrá, chci, abyste pochopila, že náš muž z křesla, jak ho nazýváte, má v sobě při výchově dětí mnoho z Gargantuy.“

„Co tím myslíte?“

„Dovolte, abych vám to objasnil. V románu je pasáž, kde Gargantua ukazuje synovi všechno, co chce, aby se naučil. Jistě tu část znáte. Tady to je. Přečtěte si ji a uvidíme, jestli vám někoho nepřipomene.“

Slečna Primová vzala knihu a začala nahlas číst:

Očekávám a chci, aby ses naučil jazykům dokonale. Předně řečtině, jak tomu chce Quintilianus; za druhé latině a potom hebrejštině pro svatá písma, a chaldejštině a arabštině rovněž.

„Nechcete mi snad tvrdit, že děti učí hebrejsky, arabsky a chaldejsky?“ užasle přerušila čtení.

„Ach ne, přestože je obrovský polyglot, především pokud jde o mrtvé jazyky. Ne, neučí je arabštinu, ale řečtinu, latinu a trochu aramejštiny. Tu spíše ze sentimentálních než z akademických důvodů. Ale pokračujte, jen čtěte.“

Slečna Primová znovu poslušně uchopila knihu:

A aby sis vytvořil svůj sloh, v řečtině napodobuj Platona, v latině Cicerona; aby nebylo dějin, které bys neměl v čerstvé paměti, k čemuž ti pomůže kosmografie těch, kteří o tom psali. Ze svobodných umění geometrii, aritmetice a hudbě; vštípil jsem ti k nim jakousi zálibu, když jsi byl ještě malý, ve věku pěti nebo šesti let. Obírej se zbytkem a z astronomie poznej všechny zákony.

„Nechci vás unavovat, takže mi dovolte shrnout zbytek. Gargantua si přeje, aby se jeho syn naučil obdivuhodné texty z občanského práva a srovnával je s filozofií. Pokud jde o přírodu, objasňuje mu, že svět je velkolepou školou. Chce, aby znal všechny ryby v mořích, řekách a potocích, aby dokázal pojmenovat všechny ptáky na nebi, všechny stromy, keře a rostliny dávající ovoce na zemi, všechny kovy ukryté v hlubinách, všechny drahokamy z Východu a Středního východu.“

„Skutečně působivé,“ zašeptala knihovnice.

„Ano, přesně. Žádá ho, aby studoval medicínu a člověka. V synovi touží vidět hloubky vědy.“

„A to je to, co chce v dětech vidět i on? Ale to je směšné, jsou příliš malé.“

„Já to považuji za úžasné, nebudu vám tvrdit opak. Z tohoto akademického dobrodružství jsem nadšený. Ale dovolte, abych vás nyní seznámil s druhým textem, který inspiroval jeho domácí školu. To proto, abyste alespoň zčásti pochopila, oč tady jde. Možná že tento neznáte. Je to dopis svatého Jeronýma ze Stridonu Létě. Jeroným, jak asi víte, je autorem velkolepého překladu…“

„Vulgáty.“

„Ano. Žil dlouho jako poustevník v poušti a studoval Písmo svaté. Pak se vrátil do Říma a nakonec se usídlil v Betlémě. Byl to bezpochyby intelektuální gigant, člověk s obdivuhodným myšlením, silným temperamentem a železnou vůlí. Byl na sebe nesmírně přísný, obrovsky náročný. Dobrá tedy, během pobytu v Betlémě dostal dopis od ženy jménem Léta, v němž ho žádá o radu, jak vychovávat svou dcerku.“

„A doporučil jí, aby ji trestala klečící s rozpaženýma rukama?“ zeptala se s úsměvem slečna Primová.

„Ale vůbec ne,“ odpověděl zvesela její hostitel. „Podle mě jí dal řadu obdivuhodných rad. V dopise vysvětluje Létě, že za nejdůležitější považuje učit se cizím jazykům, především latině a řečtině, a to již od útlého dětství, neboť jak píše: ‚Pokud se v tom něžné rtíky necvičí od počátku, zničí řeč cizí přízvuk.‘ A to je, drahoušku, víceméně jedna z tezí vašeho mladého zaměstnavatele. Svatý Jeroným doporučuje, jak jinak, denní četbu Písma.“

„Takže… skutečně je vše vedeno jakýmsi záměrem?“

„Jednou si o záměrech popovídáme. Zatím se kochejte tím, co vidíte… a podílejte se na tom. Jsem si jist, že dokážete zodpovědět otázky malé Eksi o charakterových vadách hrdinek anglické literatury mnohem lépe než on.“

Slečna Primová se vydala k domovu, otevřela zahradní branku a roztržitě kráčela starodávnou podzimní cestou s hortenziemi. Nikdy nepomyslela na to, že by mohla učit nějaké dítě. Ve skutečnosti ji to nikdy nenapadlo ani v souvislosti s někým dospělým. Nevěděla ani, zda by to dokázala, a pak, on ji o to nepožádal a pravděpodobně by s tím ani nesouhlasil. Dosud nezapomněla na zklamání v jeho tváři toho odpoledne, kdy přišla do domu a přiznala, že je ženou s mnoha akademickými tituly.

„K čertu s ním i s jeho zatracenou převahou,“ zašeptala rozhořčeně.

Dětmi se zabývat nebude. Má dost vlastní práce.

4.

Přibližně za měsíc od onoho setkání zaznamenala slečna Primová první pokusy o narušení jejího statusu svobodné ženy. Zpočátku tomu nepřikládala velkou důležitost; bylo koneckonců lichotivé, že se o ni místní zajímali. Byla to mimořádně tradiční komunita a jako taková si zřejmě kladla otázku, proč mladá a dobře vyhlížející žena jako ona není vdaná nebo alespoň zasnoubená. Když se jí tedy jednoho rána paní Oeilletová, majitelka největšího květinářství v obci, s mrknutím zeptala, kde nechala svůj snubní prsten, slečnu Primovou nezaskočila.

„Nejsem vdaná, jde-li vám o tohle,“ poznamenala s úsměvem a nadále si prohlížela květináč s Papaver rhoeas, jak nazývala květiny, kterým ostatní běžně říkají vlčí mák.

Paní Oeilletová potvrdila, že její otázka skutečně směřovala právě k tomu. Dámy v San Ireneu de Arnois obvykle mívají manžely. Není to sice povinné, ale rozhodně vhodné. Ženy jako slečna Primová jsou krom toho pro manželství jaksi přirozeně vybaveny. Půvabná tvář, hezká postava, jemné způsoby, široký kulturní rozhled. Všechny tyto vlohy ukazují, že účel, pro nějž byla slečna Primová stvořena, hlavní důvod jejího bytí, nemůže být nic jiného než svazek manželský.

„Jste velmi laskavá, ale nemíním se vdávat,“ odpověděla knihovnice energicky. „Nejsem stoupenkyní manželství, nevidím v něm žádný smysl.“

Květinářka se usmála tak neuvěřitelně laskavě, až tím slečnu Primovou zaskočila. Nečekala úsměv jako reakci. Podrážděný posunek, nevěřícné zvolání, pobouřený výpad, to by byla vhodná odpověď. Ženy jako paní Oeilletová, které již dávno překonaly věk zralosti a směřovaly ke stáří s nezvratnou důstojností parníku, se obvykle pohoršovaly, kdykoliv se někdo veřejně vyjádřil proti manželství. To by byla přirozená odpověď, vhodná reakce v podobné situaci. A slečně Primové, vychované v domácnosti s tvrdou disciplínou, se líbilo, když lidé reagovali tak, jak se od nich očekává.

„Ani nevíte, jak s vámi souhlasím!“ zvolala majitelka květinářství po dlouhém povzdechu. „Dnešní manželství se stalo pouhou právní dohodou, se všemi těmi papíry, studenými kancelářemi a matrikami, rozdělením majetku a zákony, kvůli nimž to všechno pozbývá veškeré přirozenosti. Kdybych byla v nynější době na vašem místě a nutili mě uzavřít manželství, takové bych nepodepsala, samozřejmě že ne.“

Slečna Primová, jejíž pozornost se nyní plně soustředila na střed stolu, kde stály rostlinky Zinnia elegans, se ptala sama sebe, zda je její společnice zcela při smyslech. Copak jí květinářka právě neřekla, že vypadá jako člověk stvořený pro manželství? Copak nezdůraznila její zřejmý talent pro manželský život? Nechválila její půvabnou tvář, kulturní rozhled a dobré chování?

„Doufám, že se neurazíte,“ pokračovala květinářka s vybranou zdvořilostí, „často se však sama sebe ptám, jak si někdo může myslet, že k manželskému svazku patří úředník. Vždyť je to protimluv! Manželství může znamenat mnoho věcí, některé dobré a jiné špatné, ale budete se mnou souhlasit, že nic z toho nemá co do činění s byrokracií.“

Slečna Primová, která se nemohla rozhodnout, zda si vezme i cínie, nebo ne, souhlasila, že byrokracie a manželství se navzájem vylučují. Zatímco platila za květináč Papaver rhoeas, přemýšlela, jak neuvěřitelné je, že se s ní paní Oeilletová v této záležitosti zcela shoduje, byť k ní přistupují z odlišných úhlů. O manželství si nemyslely totéž, to bylo zřejmé. Jejich úsudek se však kryl v tom, co manželský svazek není, ani nikdy nesmí být.

Knihovnice právě vycházela z květinářství, když se málem srazila s mužem z křesla. Zaražená a mrzutá zamumlala cosi o nutnosti vyřídit nějakou záležitost na poště. Zdálo se, že on se tu poznámku rozhodl ignorovat.

„Slečna Primová mezi máky… zní to jako název nějakého obrazu. Dovolte, abych vám s květinou pomohl… Smím vás doprovodit?“

„Jste velmi laskav,“ odpověděla chladně.

Muž z křesla se chopil květináče a beze slova kráčel vedle ní.

„Vidím, že jste si popovídala s Hortensií Oeilletovou. Nepochybuji, že se vás zeptala, proč nejste vdaná, nebo se snad mýlím?“ usmál se.

„Ta žena má o manželství divné představy,“ poznamenala knihovnice.

„Předpokládám, že ve vaší zašifrované řeči to znamená, že jsou jiné než vaše.“

„Přesně tak. Já jsem zcela proti manželství.“

„Vážně?“

„Považuji je za zbytečnou instituci na ústupu.“

„To, co říkáte, je zajímavé,“ uvažoval muž, „protože já mám zcela opačný dojem. Mám pocit, že v dnešní době se všichni do manželství ženou. Nevím, zda jste si všimla, že jde o velmi žádanou instituci, kamkoliv se jen podíváte, nemluvě o osobách, které svou důvěru v manželství vyjadřují tím, že se za svůj život snaží nashromáždit co největší počet sňatků. Je vážně zajímavé, že jste proti. Podle mého názoru tím prokazujete dojemnou duševní naivitu.“

„Vy jste samozřejmě pro manželství.“

„Zcela pro. Jsem velkým zastáncem manželství, a proto důsledně odmítám účast civilních úřadů na jeho uzavření. Jsem z Hortensiiny školy, přítomnost úředníka na svatbě mě vždycky zaskočí. Pokud samozřejmě není on sám v roli ženicha či nevěsty nebo se neúčastní jako host.“

Slečna Primová sklopila hlavu, aby skryla úsměv.

„Tady všichni smýšlejí stejně jako paní Oeilletová a vy?“

„Já bych řekl, že všichni jsou tady právě proto, že smýšlejí stejně jako paní Oeilletová a já, což není totéž.“

Knihovnice smysl jeho odpovědi nechápala, ale potlačila touhu na ni reagovat. Nechtěla spustit další debatu. Pud sebezáchovy jí napovídal, že kdykoliv začne se svým nadřízeným polemizovat, drží v ruce špatné karty. Až doposud se považovala za velkou diskutérku, lidé se jí proto dokonce obávali, nyní však proti ní stál člověk, který ji na tomto poli značně převyšoval. Člověk, který ji dráždil, který uměl argumenty překroutit až do krajnosti a diskuse zavést do kalných vod, kde se cítila nejistá a směšná.

„Feministická liga ze San Irenea,“ četla nahlas na plakátku umístěném u domu, který byl skrytý ve spleti břečťanu. „Divím se, že máte v San Ireneu feministky. Na tohle místo je to příliš moderní, nemyslíte?“ zeptala se posměšně.

Místo odpovědi se její společník zastavil, sklonil hlavu, aby se jí mohl podívat do očí, a vzápětí se rozesmál.

„Vážně si to myslíte? Opravdu se domníváte, že feminismus představuje něco moderního?“ zeptal se se smíchem. „Vy jste, Prudencie, skutečně rozkošná.“

Slečna Primová otevřela ústa, rozhodnutá dát mu najevo, že jeho odpověď je neuctivá, ale nakonec zvolila jinou reakci.

„To závisí na tom, s čím srovnáváme,“ odpověděla rozladěně. „Existují modernější hnutí, ale nepopřete, že feminismus byl ve svých počátcích skutečně osvobozující. A chci, abyste věděl, že to tvrdím, aniž bych se k němu hlásila. Pod jeho praporem mě nikdy neuvidíte.“

„To se mi ulevilo.“

Knihovnice zrudla, ale neřekla nic.

„I tak vám musím říct, že naprosto nesdílím váš názor o údajně osvobozujících počátcích hnutí,“ pokračoval. „Je jasné, že jste nikdy neslyšela o sekyře Carrie Nationové.“

Slečna Primová zatnula zuby. Dobře věděla, co přijde. Znala toho muže již dostatečně na to, aby to dokázala odhadnout. Byla si jistá, že zmínka o sekyře a její majitelce je pouhou vábničkou, aby mohl pronést jednu ze svých mistrovských lekcí. Nechtěla mu poskytnout toto uspokojení, horoucně si přála mu ho nedopřát, byla pevně rozhodnutá neudělat to. Nakonec však zvítězila zvědavost.

„Carrie Nationová a její sekyra?“

„Nevíte, o koho jde?“

„Ani v nejmenším. Nevymýšlíte si?“

„Vymýšlet si? Jak vás jen mohlo něco takového napadnout?“ protestoval dotčeně. „Abyste věděla, Carrie Nationová byla zakladatelkou Hnutí střídmosti, skupinky vystupující proti pití alkoholu ještě dříve, než vešel v platnost suchý zákon. Byla to bezpochyby miloučká stařenka, ale měla ten zlozvyk vtrhávat do hospod se sekyrou v ruce, s tlupou přítelkyň v zádech a se vznešeným cílem rozbít všechny láhve, které najde. Doboví kronikáři vyprávějí, že měřila metr osmdesát a vážila skoro osmdesát kilo, takže si jistě dokážete představit, jak ‚osvobozující‘ to bylo. Povídá se, že po její smrti označily stoupenkyně její hrob skutečně dojemným epitafem: ‚Věrná věci abstinence, dělala, co mohla.‘“

„A co to má společného s feminismem?“ zeptala se slečna Primová prudce, když si uvědomila, že v hloubi duše se jí tento rozhovor začíná líbit.

„Nechte mě pokračovat. Máte ďábelský zvyk skákat starším osobám do řeči. Hnutí paní Nationové zdůrazňovalo, že alkoholismus podporuje domácí násilí, a proto bylo těsně propojené s prvními spolky na obranu ženských práv. Mnohé z oněch fanatických ničitelek hospod byly přesvědčené feministky, které vy označujete za osvoboditelky. A to prosím považuji paní Nationovou za ušlechtilou předchůdkyni celého hnutí. Hloupost se dostavila až později.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Procitnutí slečny Primové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.