Arthur Machen
Bílí lidé

ISBN 978-80-7511-036-7 (epub)
ISBN 978-80-7511-037-4 (pdf)

Překlad a doslov Jaroslav Kučera
Obálka a grafická úprava Antonín Kopp
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako svou 47. publikaci
Vydání první Praha 1994

Adresa knihkupectví
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Prolog

„Čarodějnictví a svatost,“ řekl Ambrosius, „to jsou jediné skutečnosti. Každá je extází, něčím, co převyšuje běžný život.“ Cotgrave se zájmem naslouchal. Přítel ho zavedl do tohoto starobylého domu na severním předměstí, do místnosti nad starou zahradou, kde samotář Ambrosius hloubal a snil nad svými knihami.

„Ano,“ pokračoval. „Magie se ospravedlňuje prostřednictvím svých dětí. Jsem si jist, že jsou mnozí, kteří pojídají tvrdé kůrky a zapíjejí je vodou s radostí nekonečně větší, než bylo cokoli obsažené ve zkušenosti praktického epikurejce.“

„To mluvíte o světcích?“

„Ano, a o hříšnících také. Myslím, že upadáte do obvyklého omylu omezovat duchovní svět na oblasti nejvyššího dobra. Ale bytosti vrcholně zvrhlé v něm mají nezbytně také svůj podíl. Obyčejný tělesný a smyslný člověk nebude nikdy velkým hříšníkem, stejně ani nebude velkým světcem. Jsme většinou jen stvoření plná protikladů a celkem opomenutelná. Protloukáme se světem, aniž bychom chápali hluboký význam věcí, a v důsledku toho je pro nás naše zkaženost a naše dobrota poněkud druhořadou, nedůležitou věcí.“

„Domníváte se tedy, že velký hříšník je asketa stejně jako velký světec?“

„Velcí lidé, velcí v dobru stejně jako ve zlu, jsou ti, kteří opouštějí nedokonalé kopie a míří k dokonalým originálům. Nepochybuji o tom, že mnozí z největších světců nikdy nevykonali dobrý skutek v běžném slova smyslu. A na druhé straně byli tací, kteří sestoupili do hlubin propastí zla a kteří za celý život nespáchali nic, čemu se říká špatný skutek.“

Opustil na chvíli místnost. Cotgrave se otočil k svému příteli a poděkoval mu, že ho představil Ambrosiovi.

„Je úžasný, nikdy jsem ještě neviděl tenhle druh ztřeštěnce.“ Ambrosius se vrátil s novou zásobou whisky a štědře oba muže obsloužil. Kritizoval krutě sektu abstinentů, ale sám si nalil skleničku vody. Chystal se pokračovat ve svém monologu, když ho Cotgrave přerušil.

„Vaše paradoxy jsou děsivé. Člověk může být velký hříšník a přitom nikdy nespáchat žádné provinění. To přece neříkejte!“

„Naprosto se mýlíte,“ řekl Ambrosius, „nikdy nevytvářím paradoxy a chtěl bych to umět. Řekl jsem pouze, že člověk může být veliký znalec burgundských vín a přitom nemusí nikdy ochutnat laciné víno v krčmě. To je vše a je to spíš banalita než paradox, nemyslíte? Vaše překvapení nad mou poznámkou je způsobeno tím, že ve skutečnosti vůbec nemáte představu o tom, co to hřích je. Ó ano, je vztah mezi Hříchem s velkým písmenem a činy, které jsou běžně nazývány hříšnými: vražda, krádež, cizoložství atd. Přesně takový vztah jako mezi abecedou a krásnou literaturou. Váš omyl je téměř univerzální a je podle mne způsoben ve velké míře tím, že věc posuzujeme ze společenského hlediska. Domníváme se, že člověk, který ubližuje nám nebo našim sousedům, je špatný člověk. Ze společenského hlediska je. Ale nedokážete pochopit, že zlo ve své podstatě je výjimečná věc, že je to osamělá a ojedinělá vášeň duše. Ve skutečnosti průměrný vrah naprosto není hříšníkem v pravém slova smyslu. Je to jednoduše nebezpečné zvíře, kterého se musíme zbavit, abychom si zachránili svou kůži. Zařadil bych ho spíše mezi dravé šelmy než mezi hříšníky.“

„To všechno mi připadá dosti podivné.“

„Ale není. Vrah nezabíjí z důvodů pozitivních, ale negativních. Chybí mu něco, co nevrahové mají. Zlo naopak je naprosto pozitivní, ale pouze je na špatné straně. Věřte mi, že hřích v pravém slova smyslu je velice vzácný; je pravděpodobné, že bylo mnohem méně skutečných hříšníků než světců. Vaše hledisko naprosto vyhovuje praktickým společenským záměrům; přirozeně se přikláníme k názoru, že osoba, která nám ubližuje, musí být velký hříšník. Nikdo není rád, když je okraden, a my hned prohlásíme zloděje za velkého hříšníka. Ve skutečnosti je to pouze méně vyvinutý člověk. Samozřejmě, že není svatý, ale může být a často bývá nekonečně lepším tvorem než tisíce těch, kteří nikdy neporušili jediné přikázání. Připouštím, že je to nepřístojné jednání a že ho dáme zavřít, bude-li chycen, ale přirovnávat jeho zoufalý protispolečenský čin ke skutečnému Zlu – promiňte, to naprosto není možné.“

Bylo už velmi pozdě. Přítel, který přivedl Cotgrava k Ambrosiovi, to vše už bezpochyby slyšel. Naslouchal s unaveným a trochu pobaveným úsměvem, ale Cotgrave si začínal myslet, že tento podivín je snad nějaký mudrc.

„Víte, že mě nesmírně zajímáte?“ řekl. „Domníváte se tedy, že nechápeme pravou povahu zla?“

„Ne, to si nemyslím. Zlo přeceňujeme, nebo je podceňujeme. Na jedné straně přeceňujeme přestupky proti společenským pravidlům, což jsou samozřejmě naprosto patřičná a nezbytná omezení, která napomáhají udržení lidského společenství, a jsme polekáni převahou »hříchu a zla«. Ale to je nesmysl. Například loupež. Máte snad skutečnou hrůzu, když si představíte Robina Hooda nebo lapky přepadávající v 17. století pocestné, skotské nájezdníky anebo obchodního podnikatele z našich dnů? Na druhé straně zlo podceňujeme. Přikládáme tak nesmírnou důležitost hříchu, který spočívá v tom, že někdo vztáhne ruku na naše majetky (nebo na naše ženy), že jsme úplně zapomněli na strašlivost skutečného hříchu.“

„A co je to tedy hřích?“ zeptal se Cotgrave.

„Na vaši otázku musím odpovědět jinou otázkou. Co si myslíte, že byste vážně pocítil, kdyby k vám vaše kočka nebo váš pes začali mluvit lidským hlasem? Byl byste ohromen hrůzou, tím jsem si jist. Kdyby růže ve vaší zahradě začaly zpívat podivné písně, zešílel byste. Nebo dejme tomu, že dlažební kostky by se začaly vrtět a růst před vašima očima, anebo kdyby oblázky, kterých jste si večer všiml, vykvetly do rána kamennými květy? Nuže, tyto příklady vám mohou dát nějakou představu o tom, co je opravdu hřích.“

„Poslyšte,“ řekl třetí muž, který se tvářil až do té chvíle velmi smířlivě. „Zdá se, že jste v nejlepším. Já jdu domů, zmeškal jsem už tramvaj a budu muset jít pěšky.“

Ambrosius a Cotgrave se hlouběji zabořili do svých lenošek, když muž odešel do časného mlhavého rána a mdlého svitu pouličních lamp.

„Překvapujete mě,“ řekl Cotgrave. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Je-li tomu tak doopravdy, pak musíme všechno obrátit naruby. Potom by podle vás podstatou hříchu bylo…“

„Chtít vzít nebe útokem,“ řekl Ambrosius. „Podle mne je to jednoduše pokus proniknout do jiné vyšší sféry zakázaným způsobem. Pak pochopíte, proč je tak vzácný. Ve skutečnosti je málo takových, kteří touží proniknout do jiných sfér, ať už vyšších nebo nižších, způsobem dovoleným nebo zakázaným. Lidé jsou v naprosté převaze dostatečně spokojeni s životem, který vedou. Proto je jen málo světců, a hříšníků (v pravém slova smyslu) je ještě méně. A geniální lidé, kteří v sobě leckdy spojují obojí, jsou také vzácní. Vcelku je možné, že je těžší stát se velkým hříšníkem než velkým světcem.“

„Máte na mysli to, že v hříchu je něco naprosto nepřirozeného?“

„Přesně. Svatost vyžaduje stejné nebo téměř stejné úsilí, ale je to úsilí, které probíhá cestami, které byly kdysi přirozené. Jde o to znovu nalézt extázi, kterou poznal člověk před pádem. Ale hřích je úsilím o dosažení znalostí a extáze, jež náleží pouze andělům, a kdo jde touto cestou, stává se démonem. Řekl jsem vám, že prostý vrah není nutně hříšník. To je pravda, ale hříšník je někdy vrah. Například Gilles de Raiz. Takže vidíte, že je-li dobro a zlo stejnou měrou nedosažitelné dnešnímu společenskému a civilizovanému člověku, pak je zlo nedosažitelné ještě v hlubší míře než dobro. Světec usiluje znovu nalézt dar, který ztratil; hříšník usiluje získat něco, co mu nikdy nepatřilo. Shrneme-li to, opakuje pád.“

„Vy jste katolík?“ zeptal se Cotgrave.

„Ano, jsem členem pronásledované anglikánské církve.“

„Co tedy soudíte o textech, kde se nazývá hříchem to, co vy hodnotíte jako bezvýznamné přestupky?“

„Ano, ale na témže místě se vždy objevuje slovo čaroděj, není to tak? To se mi zdá být klíčem k pochopení. Uvažte: můžete považovat za hřích lživé svědectví, které zachrání nevinný život? Samozřejmě, že ne. Není to tedy pouhý lhář, na koho se označení hříšník vztahuje. Je to především čaroděj, který využívá materiálního života a běžných lidských poklesků v tomto materiálním životě k dosažení svých nekonečně hanebnějších cílů. A dovolte mi, abych vám řekl toto: jsme tak prosáklí materialismem a naše vyšší smysly jsou tak otupené, že bychom pravděpodobně skutečné zlo ani nepoznali, kdybychom se s ním náhodou setkali.“

„Ale cožpak bychom přesto nepocítili určitou hrůzu? Ano, hrůzu, o které jste mluvil, když jste mě vyzval, abych si představil zpívající keř růží?“

„Kdybychom byli přirození, pak ano. Děti, některé ženy a dokonce zvířata tuto hrůzu pociťují. Ale u většiny z nás konvence, civilizace a výchova tuto přirozenost zastřely a utlumily. Někdy můžeme rozpoznat zlo podle jeho nenávisti k dobru – není zapotřebí mít bůhvíjak pronikavý bystrozrak, abychom rozpoznali, pod jakým vlivem dělal Blackwood zcela nevědomě svůj rozbor Keatse – ale toto je čistě náhodné. Domnívám se však, že ve skutečnosti chodí kněží Tophetu naprosto nepovšimnuti mezi námi, anebo jsou v nejhorším případě považováni za trochu pomýlené, ale vcelku dobré lidi.“

„Právě teď, když jste mluvil o Keatsových kriticích, jste použil slova nevědomý. Je toto zlo vždy nevědomé?“

„Ano, vždy. Musí to tak být. Je to jako protipól svatosti a geniality. Je to určitá posedlost, extáze duše, transcendentální úsilí o překročení známých hranic. A překročením těchto hranic ztrácíme schopnost dívat se zpátky. Člověk může být nekonečně, strašlivě špatný a nikdy to ani netušit. Ale opakuji vám, že zlo v tomto slova smyslu je vzácné, a myslím, že se stává stále vzácnějším.“

„Pokouším se vás sledovat,“ řekl Cotgrave. „Říkáte tedy, že skutečné zlo je zcela jiné podstaty než to, co obvykle zlem nazýváme.“

„Naprosto. Ubožák rozpálený alkoholem zabije kopanci svou ženu. Je to vrah. A Gilles de Raiz je také vrah. Ale chápete propast, která je rozděluje? Slovo je stejné v obou případech, ale význam je naprosto odlišný. Podobný rozdíl je mezi prohřešky protispolečenskými a skutečnými hříchy duchovními. V prvním případě se jedná o stín, v druhém případě o skutečnost. Jste-li trochu teolog, jistě vidíte význam toho všeho.“

„Přiznám se vám, že jsem mnoho času teologii nevěnoval,“ poznamenal Cotgrave. „Abych řekl pravdu, často jsem se podivoval tomu, z jakých důvodů si teologie přisvojuje titul věda věd. Každý teologický text, který jsem měl kdy možnost vidět, se týkal buď modliteb anebo výčtu králů Izraele a Judeje. Toto mě příliš nezajímá.“

Ambrosius se zachmuřil.

„Pokusíme se vyhnout teologickým diskusím,“ řekl. „Mám dojem, že byste byl tvrdý protivník. Ale dejme tomu, že od seznamu králů je k teologii asi tak daleko, jako od onoho opilého chudáka ke skutečnému zlu.“

„Abychom se tedy vrátili k našemu námětu. Domníváte se, že hřích je nějaká tajná, skrytá věc?“

„Ano. Je to pekelný zázrak, stejně jako svatost je zázrak nadpřirozený. Skutečný hřích se povznáší do takové výše, že nemůžeme naprosto tušit jeho existenci. Je jako nejnižší nota varhan, tak hluboká, že ji nemůžeme slyšet. V některých případech může vést do blázince nebo k ještě podivnějším řešením. Ale v žádném případě ho nesmíte směšovat se společenskými přehmaty. Vzpomeňte si na apoštoly, jaký dělají rozdíl mezi milosrdným skutkem a milosrdenstvím jako takovým. Tak jako můžete rozdat celý svůj majetek chudým lidem a přece nebýt milosrdným, stejně tak můžete být hříšník a přitom nic zlého nevykonat.“

„To je podivná psychologie,“ řekl Cotgrave, „ale přiznávám se, že se mi líbí. Z toho, co říkáte, by se dal vyvodit závěr, že skutečný hříšník se může navenek jevit jako naprosto neškodná osoba?“

„Zajisté. Skutečné zlo nemá co dělat se společenským životem nebo se společenskými zákony, pouze výjimečně a náhodou. Je to osamělá vášeň duše, nebo vášeň osamělé duše, jak se vám líbí. Jestliže se s ním náhodou setkáme a pochopíme ho v plném významu, naplní nás hrůzou a bázní. Ale tato bázeň je něco naprosto odlišného od strachu a nechuti, které pociťujeme v případě běžného zločince. Vraha se bojíme, protože se bojíme o svůj život. Na druhé straně obdivujeme světce, ale za přátele bychom je asi mít nechtěli. Domníváte se, že by se vám líbilo ve společnosti svatého Pavla? Myslíte si, že bychom si my dva dobře rozuměli se sirem Galahadem? S hříšníky je tomu stejně jako se světci. Kdybyste potkal skutečného hříšníka a kdybyste v něm rozeznal hřích, je jisté, že byste strnul hrůzou. Ale nebyl by to pravděpodobně žádný důvod k tomu, aby se vám tento muž znelíbil. Naopak je velmi dobře možné, že kdyby se vám podařilo zapomenout na jeho hřích, byly by vám styky s ním zcela příjemné. Ne, nikdo nemůže uhádnout, jak je pravé zlo skutečně děsivé! Kdyby růže a lilie této zahrady začaly náhle v rodícím se jitru zpívat, kdyby se nábytek tohoto domu dal naráz do pohybu jako v Maupassantově povídce!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílí lidé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.