The Ticket!

Copyright © Gary Van Haas, 2013

Translation © Sabina Čechová, 2014

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-713-2

ISBN mobi 978-80-7462-724-8

.

...Tento příběh je věnován všem těm,

kdo vědí, jaké je to bojovat…

Těm, kdo našli sílu vydržet,

když byla obloha nejtemnější

a když žádný přítel nebyl na dohled…

Těm, kdo pořád ještě trochu věří v kouzla…

.

Pavlíně…

Kapitola 1

SVĚT U NOHOU

Gerald von Hassel III. byl puntičkářský mladý muž po třicítce, z vážené rodiny, jejíž členové už z velké části nebyli mezi živými. Byl vyhlášený svou spolehlivostí a seriózností, spokojený s prací od devíti do pěti, pět dní v týdnu, jako komoditní makléř na Wall Street, kde si solidně vydělával a patřil mezi špičkové obchodníky.

K lidem se choval vlídně, cestou z práce domů vždycky s úsměvem kývl sousedům na pozdrav, nikdy nezapomínal na slovíčka „prosím“ a „děkuji“ a v žádném případě by nebyl k nikomu úmyslně nezdvořilý.

Nepatřil k těm typům mužů, kteří používali věty jako „Bude to podle mě a konec“ nebo „Jen přes mou mrtvolu“.

Pokud to jen bylo možné, vyhýbal se používání nadávek a hrubých slov a ani jeho Mercedes-Benz model S-Class 550 (což byl pravděpodobně jeho jediný výstřelek) na sobě neměl žádné nálepky s legračními nebo urážlivými citáty, které obyčejně dokážou ostatní lidi přivést k zuřivosti.

Běžně se stávalo, že bez ohledu na vlastní pohodlí pomáhal stařenkám přejít ulici nebo jim nosil tašky, protože věřil, že svou troškou může přispět ke zlepšení světa. Vlastně snil o tom, že jednou dokáže něco skutečně významného. Že vykoná něco zásadního, něco velkého a úžasného, čeho si každý všimne.

Žil klidným životem v luxusní čtvrti Cedarhurst na newyorském ostrově Long Island, kde měl pěkný třípokojový cihlový domek se zastřešeným bazénem, na nějž byl patřičně hrdý.

Měl starého spolehlivého psa jménem Louie, křížence bígla a knírače; milou přítelkyni, která, jak doufal, se zanedlouho stane jeho ženou; a nejlepšího přítele, kterého znal od dětství a na něhož se mohl ve všem naprosto spolehnout.

Celkem vzato byl Gerald milá bytost, která nikdy nikomu neublížila, a jak se zdálo, jeho život se odvíjel velice dobře.

To ovšem neznamená, že se věci nemohou náhle změnit!

Ten osudný den vypadal zpočátku jako každý jiný. Nic nenaznačovalo, že by se mělo stát cokoli neobyčejného…

Kapitola 2

SBOHEM, LÁSKO

Gerald otevřel oči stejně jako každé ráno, přesně podle plánu, minutu před tím, než mu zazvonil budík. Výborně. Vypnul ho, než stačil budík vydat sebemenší zvuk.

„Teda to byla včera příšerná bouřka,“ napadlo ho jako první, když se probíral a tiše vstával z postele. „Nejdivnější bouřka, co jsem kdy zažil!“ vzpomínal a přitom zíval a protahoval se. Ale na bouřku rychle zapomněl, když mu hlavou proběhla vzpomínka na tu nejdůležitější událost včerejšího večera. „Možná mi Beth dnes odpoví…“ Aspoň v to tajně doufal.

Pohlédl na hromadu přikrývek vedle sebe, jako by tam Beth ještě byla. Políbil si konečky prstů a něžně je přitiskl na povlak. Jeho milovaná Beth... Její vůně byla ještě cítit všude kolem. Ale bylo třeba vypravit se do práce, a tak vklouzl do županu a zamířil do kuchyně. Úspěšný den musí začínat ranní kávovou siestou.

Byl pyšný na nový kávovar – supermoderní, digitálně řízený přístroj s funkcí přerušení odkapávání. Zrovna když sáhl pro svůj oblíbený hrnek, kávovar vypustil páru, zaprskal a vyvalil se z něj kouř. I když tekutina v konvici pořád ještě vřela, vyndal ji z přístroje. Ale tentokrát se odkapávání nezastavilo… Naopak, celý ten krám začal vibrovat a chrčet a horká káva cákala ven na všechny strany, nejdřív na linku, potom na podlahu, a než si to Gerald stačil uvědomit, byl taky celý postříkaný. Před chvílí čistý župan byl teď nasáklý vřelou špinavě hnědou tekutinou.

„Bože!“ vykřikl a rychle ze sebe župan strhl s pocitem, že skvrny se na něm rozlézají jako nějaká choroba. Odhodil ho do předsíně s tím, že se o něj postará později, a rozhodnutý dodržet za každou cenu svůj ranní rituál, nasypal do nachystaného hrnku čtyři lžičky cukru a dvě lžíce smetany v prášku a dolil to zbytkem kávy, která nějakým zázrakem zůstala v konvici.

Roztržitě to všechno zamíchal dohromady a potom, trochu uklidněný, jen vrtěl hlavou, když kontroloval rozsah škod.

Jak se tak rozhlížel kolem, padla mu do očí jasně rudá kartička připnutá na obrovské kytici růží, kterou obdaroval Beth minulé noci. Stálo na ní „VŠECHNO NEJLEPŠÍ K NAROZENINÁM, DRAHOUŠKU“. Zvedl ji, otevřel a znovu si přečetl jeho rukou psaný vzkaz uvnitř:

Má nejdražší Beth,

to nejkrásnější na naší lásce je vědomí,

že budeš pořád po mém boku… navždycky…

S přáním těch nejšťastnějších narozenin…

Tvůj milující muž

Gerald

Kolem textu bylo nakreslené nezištně velké srdce probodnuté šípem. Pousmál se – byl spokojený sám se sebou, s tím, jak narozeninový večer připravil, připadal si jako moderní Casanova. Trochu se při tom pomyšlení narovnal, a přesto, že stál uprostřed zacákané kuchyně v boxerkách zašpiněných od kávy, ztrácel se v příjemných vzpomínkách.

Ozvalo se však i jeho druhé já – káravý racionální hlas, který mu vyčítavě hrozil prstem.

„No dobrá, možná jsem to trochu přehnal s utrácením, uznávám, ale vsadím se, že to byly ty nejúžasnější narozeniny, jaké Beth kdy zažila!“ bránil se výčitkám.

Faktem ale bylo, že se teď dostal úplně na mizinu. Nechal se tak strhnout narozeninovým nadšením, že to s utrácením dost přehnal. Koupil Beth nový vůz Alfa Romeo model 4C, a když zjistil, že už na účtu nemá peníze, se šťastnou bezstarostností utratil i výplatu za několik příštích měsíců – to všechno kvůli ženě, kterou bezmezně miloval.

„Ale Beth přece stojí za každou penci,“ ujišťoval sám sebe a vracel svému obrazu v zrcadle káravé gesto, „na světě snad neexistuje úžasnější bytost! A až se stane mou ženou, to bude teprve oslava… A dost výčitek!“

Byl na sebe opravdu hrdý; tolik se snažil, aby to byla oslava, na kterou Beth nikdy nezapomene, s množstvím květin, rubínovými a diamantovými náušnicemi, novým luxusním autem a hlavně – nabídkou k sňatku (samozřejmě romanticky přednesenou vkleče). Opravdu chtěl udělat dojem, zapůsobit na ni hloubkou své lásky. A Beth? Přijala jeho dary tak nadšeně a láskyplně, že ani nevěnovala pozornost svému mobilu, který jí snad každých patnáct minut vyzváněl. Geraldovi to připadalo jako výraz skutečné oddanosti k němu. Jen k němu.

Milovali se, dokud si neusnuli v náručí. Když ho pak později v noci probudily hromy a blesky, přivinul si spící Beth do náručí, objal ji milujícími pažemi a pak se i on znovu ponořil do spánku.

„Ááách, ta včerejší noc…“ zasněně vzpomínal a hleděl na blahopřání, zatímco se jeho mozek pomalu probouzel.

Zrovna když si v kávě rozmíchával smetanu, zahlédl pod květinami jakýsi kousek papíru, kterého si předtím nevšiml. Zvedl ho.

Na jedné straně bylo rukou napsáno jeho jméno. Nepochybně to bude milostný vzkaz od Beth, pomyslel si plný štěstí. Samolibě se usmál při představě, že musela ráno brzy vstát jen proto, aby mu nechala takovéto překvapení.

Pantofle mu nasákly kávou rozlitou po zemi a vydávaly čvachtavé zvuky, když pohnul prsty u nohou. Ale bylo mu to jedno, protože se chystal přečíst si přímo od Beth, jak skvělou oslavu si užila. A možná i tolik očekávanou odpověď ano?

„Na světě nemůže existovat úžasnější žena!“ zašeptal.

Pomalu zvedl hrnek s kávou a pronesl jí přípitek. „Ach drahoušku. Tolik tě miluju…“

Potom se napil a dal se do čtení:

Milý Geralde,

díky za všechno, hlavně za to auto…

Ale víš co? Ničím, co bys kdy mohl udělat, mě neohromíš. Nikdy! Já prostě hledám toho nejlepšího… Odcházím. Mezi námi je konec, protože jsi prostě K NIČEMU!

Nesnaž se mě najít, nevrátím se.

JE PO VŠEM!!

Beth

P.S. NE, NIKDY si tě nevezmu!

P.P.S. Vzala jsem ti všechny peníze z peněženky i z tvého účtu, kde jsi mi zařídil podpisové právo, ty troubo.

Jeho Beth?! Stísněně polkl. Zůstal jako omráčený. To přece nemůže být pravda! Žmolek nerozmíchané smetany se mu přilepil na patro jako noční můra, která se člověku vtírá do vědomí i za bílého dne. Rychle ho vyplivl do dřezu, hrnek mu však vyklouzl z ruky a na zemi se roztříštil snad na tisíc kousků. A tak tam stál, ohromený, otřesený a pomalu se ho zmocňoval šok. Srdce mu prudce bušilo a tělo mu zaléval studený pot. Teď, když se jeho falešné představy rozbily napadrť, myšlenky se mu rozběhly jako splašené, bez jakéhokoli konkrétního cíle.

Minulá noc mu přece připadala tak báječná! Smích… Dárky… To nádherné milování… „Co se to sakra stalo?!“ zasténal jako omámený. A když si znovu přečetl její vzkaz, z očí mu vytryskly slzy. „Co to má znamenat, Beth? To přece nemůže být pravda?“

Dopad jejího vzkazu byl víc než ochromující, úplně zmateného Geralda přimrazil na místě, ve zvětšující se kaluži kávy, s úplně mokrýma a teď už i studenýma nohama. Jeho život náhle zaplnilo ohlušující ticho, jaké nikdy předtím nezažil. Jako kdyby stál na dně kráteru po obrovském výbuchu.

Po pár minutách se z čistého pudu sebezáchovy přiměl pokračovat v každodenních činnostech. Snažil se dát trochu dohromady. Copak měl nějakou jinou možnost? Co mohl dělat? Její vzkaz mu nedával moc optimistické vyhlídky, a i když měl nutkání jí hned zavolat a promluvit si s ní, co by jí tak mohl říct? Copak byla nějaká část jejího textu nesrozumitelná? Nesnaž se mě najít, nevrátím se? To nebylo nic dvojsmyslného. Nedalo se toho moc dělat. Jsi prostě K NIČEMU? No, s tím asi taky ne. Vše je přece tak jednoznačné. Nemá naprosto žádnou šanci!

Hlasitě vzdychl; byl to konec. Prostě se na něho bezdůvodně vykašlala. Jen tak, z ničeho nic...

Vzal utěrku a snažil se s ní alespoň vytřít rozlitou kávu, přitom za sebou nechával mokré stopy.

Vyrušilo ho trojité zazvonění u vchodových dveří.

Stál tam policista s dopisem v ruce.

„Jste pan Gerald von Hassel?

„Ano, o co se jedná?“

„Nesu vám exekuční příkaz, váš dům bude zabaven bankou,“ lhostejně odpověděl policista a podával Geraldovi obálku.

Rychle ji roztřesenými prsty otevíral a zmateně zíral na papír. Byl to opravdu dopis od soudu. Takže Beth neplatila splátky na hypotéku, na které jí celý minulý rok dával peníze.

„To si snad děláte…?“ zalapal po dechu.

Šerif pokrčil rameny, krátce mu kývl na rozloučenou a odešel ke svému autu.

„Copak se tohle všechno může stát během jednoho rána?“ mumlal si Gerald otupěle, vraceje se pomalu dovnitř. Ale den teprve začínal…

Kapitola 3

HORŠÍ TO BÝT NEMŮŽE

Toho rána se Gerald pohyboval jako ve špatném snu; nicméně se nějak osprchoval, oblékl, učesal, nahlédl do novin jako obvykle a pak zavolal na svého věrného psa. Na jediného věrného přítele, který mu zůstal.

„Louie! Pojď sem, kamaráde. Půjdeme na procházku! No tak, Louie! Jdeme!“ zavolal a ohlédl se na starého šedobílého psíka stočeného na gauči. Ale pes tentokrát nereagoval. „Louie, no tak, přijdu pozdě. Jdeme se proběhnout… Pojď, kamaráde, jdeme! Copak nechceš jít ven?“

Normálně by Louie vyskočil při první zmínce o procházce a radostně zavrtěl ocasem, ale dnes tam ten starý pes ležel a ani se nehnul. Když k němu Gerald přišel blíž, všiml si tmavé vlhké skvrny pod psíkovým tělem. Na vteřinu mu blesklo hlavou, že ho zabalí do županu a vynese ven, ale pak mu to najednou došlo.

„Ach bože…“ zašeptal, „Louie?“

Jeho starý kamarád ležel bez hnutí. Gerald natáhl ruku a okamžitě cítil, že jeho tělo je chladné a ztuhlé. Pohovka byla nasáklá močí.

Rezignovaně se posadil vedle Louieho a se slzami v očích hladil svého mrtvého pejska po hlavě.

„Kamaráde můj,“ mumlal, „je mi to tak líto.“ Se vzlykáním si přitiskl jeho hlavu na prsa. „Zažili jsme spolu parádní časy a budeš mi moc chybět… Víc, než si umíš představit,“ zašeptal s nadějí, že psík jeho slova snad nějak uslyší.

Slzy na rozloučenou mu stékaly po tvářích a padaly do psí srsti.

Po nějaké době vynesl ubohého psa na dvůr a plný smutku ho pohřbil pod dub, který s Beth toho roku na jaře zasadili.

Kapitola 4

DOBRÁ SOUSEDKA

Když se trochu vzpamatoval ze smrti svého věrného psa, uvědomil si, že by měl zavolat do kanceláře a informovat šéfa nebo kolegy, že se opozdí.

Ale aby toho dnes nebylo málo, ani telefon nefungoval; několikrát stiskl tlačítko a snažil se znovu vytočit číslo. Marně, telefon byl hluchý.

Praštil s ním zpátky a podrážděný vyšel ze dveří. „Perfektní… prostě zatraceně perfektní. Tohle je opravdu ideální den!“

Když strčil klíček do zámku svého mercedesu a otočil, rovněž se nestalo vůbec nic. Zabral tedy trochu víc, a klíček se mu přelomil v ruce.

„Bože! To snad není pravda!“ zaúpěl a zamířil k sousednímu domu. „Copak jsem se octl v nějakém laciném hororu? Co se to sakra děje?“

Dvakrát zaklepal a čekal. Přes dveře bylo slyšet, že v domě je naplno puštěná televize. A protože nikdo neotevíral, zaklepal po chvíli znovu, o něco hlasitěji. Už to chtěl vzdát, když se dveře pomalu pootevřely a on zřetelně zaslechl slova televizního moderátora: „Dnešní pořad má název Násilníci a jejich oběti se setkávají tváří v tvář. Dávejte si pozor na lidi ve svém okolí a sledujte náš pořad, který uvádí Katy Lee!“

Zpoza dveří vykoukla postarší žena s růžovými natáčkami ve vlasech, oblečená v kimonu se vzorkem rudých květů.

„Nechystáte se po mně vystartovat, že ne?“ zeptala se a přitáhla si kimono k tělu.

„Cože?“ zeptal se zmateně Gerald, v němž už jen sama ta představa budila odpor. „Ne, věřte mi, to opravdu ne. Bydlím tady vedle, vždyť se známe, a přestal mi fungovat telefon. Tak jsem vás chtěl poprosit, jestli bych si od vás mohl zavolat.“

„Jo, jasně… Kecy o telefonu… Chystáš se mě znásilnit, co!“ zavřískala ta stará chuděra ze všech sil. „Zrovna o tom mluví v televizi!“ Tvář jí zrudla a z úst jí stříkaly sliny přímo Geraldovi do obličeje. Všiml si, že má kolem rtů zaschlou bílou vrstvu a jen doufal, že je to zubní pasta.

„Ne, prosím vás!“ vysvětloval marně. „Jsem Gerald, váš soused, copak mě nepoznáváte? Jen bych si od vás potřeboval zavolat do kanceláře a říct jim, že mám problémy s autem, to je všechno. Čestné slovo!“ snažil se mluvit uklidňujícím hlasem. „Nedávno jsem vám pomohl s nákupem, vzpomínáte si?“

„No jistě,“ odsekla žena sarkasticky, „tohle vy sexuální maniaci vždycky říkáte, aby vám ženský věřily, co? No, já ti to rozhodně neusnadním, hochu,“ zavrčela a podívala se za dveře, jako by tam něco hledala.

I Gerald stočil pohled dolů a zarazil se na ženiných vytahaných podkolenkách, které se jí obtáčely kolem kotníků jako svinuté hasičské hadice. V té chvíli mu to připadlo zábavné. Kdyby tak tušil, že to byla na dlouhou dobu poslední zábavná věc v jeho životě...

Další, čeho si všiml, byla baseballová pálka umístěná ve stojanu na deštníky, po které sousedka sáhla a zuřivě se s ní na něho vrhla; celá v ráži klela jako opilý námořník. Gerald neváhal ani okamžik a vyrazil ven, otočil se a prchal jako o život!

Stará dáma však neztrácela čas a pustila se za ním, co jí síly stačily.

Když doběhl na konec bloku, ohlédl se po ní a viděl, že pořád ještě vztekle vykřikuje: „Tak mýho těla se ti zachtělo, co? No, možná se mnou nezažiješ to nejlepší, cos kdy poznal, ale pěkně si to vodskáčeš, ty bestie jedna!“

Běžel dál, co mu síly stačily, dokud se po pár blocích její hlas nezačal ztrácet v dálce.

Teprve teď si dovolil zpomalit, a když si poblíž všiml telefonní budky, hned k ní zamířil. Naházel do přístroje drobné a vytočil číslo kanceláře. Telefon nekonečně dlouho vyzváněl, a když ho konečně někdo zvedl, Gerald uslyšel jen „Nezavěšujte…“ a po pár vteřinách se ozvalo klapnutí, načež mu vyzváněcí tón prozradil, že hovor byl přerušen.

Nezbývalo mu než zavěsit a pokus opakovat. Vhodil tedy další minci, ale zrovna když znovu vytočil číslo, uslyšel povědomý křik: „Tak znásilnit bys mě chtěl, co?!“ A tak musel rychle zavěsit a co nejrychleji vyrazit pryč.

Když zahýbal za roh, ohlédl se pro jistotu zpátky, ale zakopl přitom o držadlo jakéhosi červeného vozíčku, kterého si nevšiml. Okamžik letěl vzduchem a přistál přímo na břiše na betonovém chodníku.

„Mamíí, mamíí!“ křičela vystrašená holčička, která měla ve vozíčku malé bílé koťátko. „Chce mi ukrást Micinku!“

Gerald pomalu vzhlédl, cítil, že mu po odřené bradě stéká krev. Náhle si však všiml, jak o kus dál na ulici zastavuje autobus. Neváhal. S nasazením olympijského atleta se dal do běhu.

Bylo mu naprosto jasné, že by se mu určitě nepodařilo celou situaci holčiččině mamince uspokojivě vysvětlit, a konec konců jediným zraněným při celé nehodě byl jen on sám.

Ale holčička nepřestávala křičet, vřískala čím dál hlasitěji, až to rvalo uši. Lidé se zastavovali a otáčeli, každý v doslechu se rozhlížel, co se děje.

Geralda to vyprovokovalo, otočil se a zařval na ni: „Sklapni sakra, ty spratku jeden!“

Ale nebylo to k ničemu, akorát na sebe upozornil – lidé si tak mohli všimnout podivného zakrváceného muže, vypadajícího jako uprchlý šílenec, který hrozil pěstí malé roztomilé holčičce a snažil se ze všech sil dostat k autobusu!

Když už od něj byl jen kousek, zákon schválnosti opět zafungoval. Motor autobusu zachrchlal a vypustil oblak černého kouře a dveře se zavřely Geraldovi těsně před nosem. Zůstal tak bez dechu stát na zastávce.

V dálce opakovaně zahřmělo na znamení blížící se bouřky. A opravdu, po chvilce začalo bez varování hustě pršet. Tázavě se podíval nahoru a svraštil čelo, když na něho začaly dopadat první velké kapky. Pak popadl noviny, které někdo odhodil na trávník, a otevřel je nad sebou, aby se aspoň trochu schoval, ale náhlý poryv větru je popadl, roztrhal na cucky a odnášel pryč.

A tak Gerald rezignovaně stál na dešti, chladné kapky ho štípaly na odřené bradě a on znovu nevěřícně vzhlédl, napospas lijáku, který ho smáčel až na kůži.

Kapitola 5

GERALD SE DÁVÁ DOHROMADY

Je jasné, že než přijel další autobus, vypadal Gerald jako zmoklá myš. Nebyl na déšť připravený, neměl s sebou deštník ani noviny, a když konečně nastoupil do vozu, voda z něho jen crčela.

V duchu se pořád ještě zaobíral neobvyklými událostmi, které se mu toho rána přihodily, když ho ze zamyšlení vytrhl řidič autobusu: „Bude to dva dolary a padesát centů, pane.“

Gerald si překotně prohledával promáčené kapsy, zatímco odkapávající voda se slévala v uličce do malých potůčků. V zádech cítil, jak ho netrpělivě pozorují číhavé oči dalších cestujících.

„No tak, nemáme na to celej den!“ vyštěkl příkře tlustý řidič. „Lidi jedou do práce, víte? Buď máte prachy, nebo nemáte, hněte sebou, jo?!“ Pak se k němu řidič otočil a vycenil žluté zuby, řeč jeho těla byla stejně výhružná jako jeho slova: „Zaplaťte, nebo vypadněte!“

Gerald zrudl, když v kapsách nic nenašel. Všechno, co měl, bylo pár drobných; uvědomil si, že peníze nechal doma v kapse druhých kalhot. Ukázal řidiči beze slova hrst s drobnými s prosebně povytaženým obočím.

„To nestačí,“ osopil se řidič a poplácal kasičku na drobné.

„Vypadni z autobusu, ty šupáku!“ ozval se otrávený hlas z jednoho ze zadních sedadel. Pak ho do tváře udeřila hozená mince, odrazila se a zapadla kamsi do davu cestujících. Následoval výbuch smíchu. Pohlédl do zadní části autobusu, ale ten, kdo minci hodil, už splynul s davem. Gerald zaváhal, nejistý, co by na to měl říct, a jen ohromeně zůstal stát.

Další, co si uvědomil, byl fakt, že byl bezohledně vystrkán po schůdkách z autobusu až dolů na obrubník a při tom vnímal další salvu smíchu, který jen pomalu odezníval, jak se vůz dal do pohybu a mizel v dálce. Gerald byl opět vydán napospas dešti.

„To snad nemůže být pravda!“ zuřil, když se zvedal ze země. „To musí být debilní vtip! Reality show! Skrytá kamera, že?“ Rozhlížel se kolem, ale žádná kamera nikde nebyla.

Neuvědomil si, že se při pádu z autobusu udeřil o obrubník do hlavy, a když si setřel déšť z čela, s překvapením zjistil, že má na ruce krev. Cítil se trochu omámený a měl pocit, jako by čas běžel mimo něj. Jeho zraněná brada taky už mezitím pěkně natekla a při doteku pekelně bolela.

„Paráda, prostě paráda!“ zasténal. „To je teda ráno!“

Kapitola 6

VELKÝ ŠÉF

Bylo to dvaadvacet bloků od Geraldovy kanceláře, a jelikož mu nezbývala žádná jiná možnost, plahočil se v dešti a tiše si něco mumlal. Znovu a znovu si v hlavě přehrával průběh toho naprosto šíleného rána. Na okolí musel působit jako nějaký zakrvácený a pomatený tulák, který si vykládá se svým neviditelným přítelem...

„Proboha proč právě já? Nechápu! Co jsem komu udělal? A jestli přece, tak se každopádně omlouvám, rozhodně jsem to neudělal schválně.“

A protože přitom doširoka mával rukama, kolemjdoucí ho raději obloukem obcházeli.

„Tohle mi rozhodně nikdo neuvěří!“ bručel si pro sebe.

Na rohu, kde se kříží Broadway se Čtrnáctou ulicí, k němu s nataženou rukou přistoupil nějaký postarší černoch se zcuchanými šedými vousy a ve špinavém šedivém kabátě, očividně žebrák.

Gerald mu nevěnoval pozornost, jako by ho ani neviděl.

„Nějaký drobný, pane?“ zeptal se ho žebrák a táhl se pár kroků za ním.

„Běž pryč. Nech mě na pokoji.“

„Stačí jen pár drobnejch, nepotřebuju moc.“

„Mně by se taky hodila pomoc, ale určitě ne od tebe.“

Gerald evidentně nebyl v nejlepší náladě.

„Takže nepomůžete ubohýmu starýmu zničenýmu člověkovi?“ naléhal staroch.

„Ne, táhni k čertu a přestaň mě otravovat… A najdi si nějakou práci, ty lenochu špinavá!“

Černoch se zastavil a zavrtěl hlavou.

„Nebude to trvat dlouho a někdo vám to vrátí. Pamatujte, jak se do lesa volá…“

Gerald mu nevěnoval pozornost a rychle se vzdaloval.

Několikrát se stalo, že v projíždějícím autě někdo stáhl okénko a podělil se s ním o své soukromé úvahy. „Vypadáš jako utopená krysa!“ nebo „Hej, ty posero, seber se!“ Nějací puberťáci po něm dokonce se smíchem hodili plechovku od piva, ale on byl úplně ztracený ve svých horečných úvahách, takže své okolí nevnímal. Probral se až tehdy, když těsně vedle něj se skřípěním brzd zastavilo auto plné studentů.

„Nechceš svézt, kámo?“ ozvalo se přátelské pozvání. „Pojď se sem schovat před tím lijákem.“

Znělo to nepochybně docela upřímně a Gerald nabýval naději, že hrůzy toho rána konečně skončí. Když se otevřela dvířka auta, s úlevou se zmohl na „díky“ a sledoval, jak mu sympatický mladík na zadním sedadle dělá místo, aby mohl nasednout. Ještě jednou zasupěl „díky“ a dodal: „To je paráda. Opravdu moc děkuju.“

Ten den však nic nebylo jako obvykle. Když se skláněl, aby nastoupil, mladík, co předtím vypadal tak sympaticky, mu najednou zasadil ránu pěstí přímo do obličeje. Gerald se zapotácel, upadl dozadu a přistál na zadku na chodníku. Dvířka auta se s prásknutím zavřela a vůz, ze kterého se ozýval smích a přisprostlé poznámky, zmizel v šedi ulice.

Když se Gerald vzpamatoval, zjistil, že dostal pořádnou ránu do spodního rtu, který mu také začínal otékat. Nebylo však nikoho, kdo by mu byl ochoten pomoci. Pokusil se zastavit krvácení rukávem nasáklým deštěm, ale bylo to docela bolestivé. Jeho zaúpění přehlušilo zahřmění a další nemilosrdný příval deště.

Když konečně dorazil do kanceláře, bylo už 11.40 a vypadal samozřejmě jako po několikadenním divokém flámu.

Vyjel výtahem do čtyřiadvacátého poschodí a mířil přímo do své útulné buňky, beze slova, s pohledem upřeným na koberec, aby nemusel nikomu nic vysvětlovat. Ale ti, kolem kterých prošel, na něho nevěřícně zírali a pak po sobě házeli významné pohledy, zatímco se zubožený Gerald plížil kolem ve špinavém modrém obleku a pomačkané červeno-bílé vázance z Cambridge. Zanechával za sebou špinavé stopy a podobal se pronásledovanému zraněnému zvířeti, které se marně snaží uniknout do bezpečí.

Unaveně se posadil ke stolu v očekávání chvíle, kdy z interkomu zachraptí příkaz, aby se OKAMŽITĚ dostavil do kanceláře svého šéfa, Carlose Palerma DeLaCaca.

Musel by bleskově vyrazit, tak jak byl – celý promoklý, umlácený, kulhající a krvácející, s rtem příšerně nateklým a bradou, na níž mu chyběla snad jedna nebo dvě vrstvy kůže. Byl ztělesněním beznaděje a podobná pochmurná předzvěst jako by visela ve vzduchu všude kolem něj. Na okamžik ho napadlo, že by se mohl štípnout do ruky, aby se vzbudil z děsivého snu, ale pouhé pomyšlení na další bolest způsobilo, že sebou jeho už tak dost rozbolavělé tělo škublo. A přístroj zatím mlčel…

Carlos Palermo DeLaCaca nebyl zrovna milý chlapík a nepatřil ani mezi Geraldovy fanoušky. Vlastně byl ztělesněním těch nejhorších představ o příšerném šéfovi a také snem každého plastického chirurga – malý, tlustý, plešatý, šeredný – a k tomu navíc protivný zmetek; měl za sebou opravdu několik liposukcí, vylepšení nosu, brady, vybělení zubů, a přesto z něho nevyzařovala ani špetka vnitřní nebo vnější krásy. Byl to ješitný podivín, který se vyžíval v nošení drahých obleků minimálně o dvě čísla menších.

Na každé odhalené části svého těla vystavoval na odiv zlaté šperky; masité prsty měl pokryté tlustými zdobnými prsteny, na chlupaté hrudi mu spočívaly tlusté řetězy a levé zápěstí mu pevně svíraly zlaté rolexky. Vlasy měl už šedivé, proto se je snažil maskovat uhlově černým příčeskem, ale příliš se mu to nedařilo, protože nad uhrovitým krkem mu šedé vlasy vykukovaly, případně se mu příčes na hlavě různě komicky přesunoval, v některých situacích až přetáčel. Celkový vzhled velkého šéfa doplňoval jeho dech, navzdory neustálému cucání mentolových bonbónů věčně zkažený.

Byl to ten typ arogantního chlápka z Wall Street, z nějž jsou cítit velké peníze; vypracoval se díky různým seminářům a sledováním motivačních videí o obchodování s cennými papíry. Často používal výrazy jako personální management motivace anebo efektivní dosahování cílů.

Carlos byl neúnavně zaměřený na svou vlastní genialitu a svým podřízeným neustále vyhrožoval vyhazovem ve snaze dostat z nich ještě vyšší pracovní výkon. Sebestředný pitomec, který při rozhovoru s vámi stojí vždycky nepříjemně blízko, prská na vás a ukazováček vám zapichuje do ramene, aby svá slova zdůraznil.

Podnikání v něm budilo agresivitu a nadměrnou sebejistotu a on s potěšením ždímal svoje klienty, kterým láskyplně říkal „cucáci“.

Velké potěšení mu způsobovalo, když mohl ztrapnit někoho v přítomnosti jiných lidí, a nikdy neustoupil od svého názoru, bez ohledu na to, jestli měl pravdu, nebo ne. Terorizovat ostatní pro něj bylo projevem mužnosti, stejně jako schopnost uzavřít dobrý obchod. A mužnost byla středobodem jeho snažení. Mluvil o sobě jako o jednom z nejlepších obchodníků s cennými papíry na celé planetě.

Navíc k tomu všemu měl neskutečné ego. Na zdi kanceláře mu visela příšerná olejomalba, na které byl vyobrazený on sám s nepřirozeně velkýma očima, jaké bývají na kýčovitých obrázcích malých dětí, a pod tímto portrétem se skvěla velká mosazná tabulka s nápisem „VÍTĚZ!“.

Nesčetné kopie téhož portrétu byly nestydatě rozvěšeny po celé budově spolu s dalšími cedulkami, na kterých byly citáty týkající se obchodování s akciemi ve stejném samochvalném tónu. Slova stud nebo pokora evidentně nebyla součástí Carlosova slovníku.

V Geraldově kanceláři, nebo vlastně buňce, abychom byli přesní, visel zase obrázek krvelačných Vikingů plenících nějakou vesničku. Ženy a děti oblečené jen v cárech marně prchaly, aby si zachránily život, zatímco jedna překrásná dívka dokonalých tvarů skláněla hlavu před sekerou blížícího se nájezdníka. Gerald přelepil tvář svalnatého válečníka fotografií DeLaCacova obličeje. Titulek pod obrázkem vybízel: „DEJTE SE DO ZABÍJENÍ!“

Spousta podobných skvostů zdobila další kanceláře a buňky, přinejmenším jeden obrázek na každé zdi, s chytlavými hesly typu „ZÁKAZNÍCI JSOU PITOMCI!“ nebo „OBCHOD JE SMYSL TVÉHO ŽIVOTA!“, případně „PRODÁVEJ, NEBO TÁHNI!“. Žádné dva obrázky nebyly stejné, s jedinou výjimkou. Každý zaměstnanec měl přímo před sebou na svém pracovním stole vlastnoručně podepsanou fotografii velkého šéfa, který jim civěl do obličeje s úchylným úšklebkem sériového vraha.

Ta, kterou měl na stole Gerald, nesla podtitul: „BUDE TO PODLE MĚ, NEBO PODLE MĚ!“

Gerald shrnul a srovnal na hromádku papíry, které měl na stole, a koutkem oka zachytil jakýsi jasně zelený lístek, který vypadal jako los nebo jízdenka na metro. Prohlédl si ho, ale nic na něm nebylo napsáno, a tak ho hodil do koše spolu s několika dalšími papíry, zatímco netvor Carlos se řítil uličkou na své polední obchůzce a cestou koketoval se zaměstnankyněmi.

DeLaCaca se považoval za idol všech žen, ve skutečnosti si z něho zaměstnanci dělali legraci a mezi sebou přezdívali vlezlé či otravné lidi jako Palermo.

Carlos Palermo DeLaCaca byl prostě přirozeně odpudivý a nedalo se s tím nic dělat. Chováním se nepodobal nikomu jinému, koho Gerald za svůj krátký dvaatřicetiletý život potkal.

A skutečně, když dorazil ke Geraldově buňce, jediná slova, která mu toho šedého deštivého dopoledne řekl, byla: „Jste vyřízenej, von Hassele! Pozdní příchody prostě nebudu tolerovat. Pokud chcete přijít, tak choďte včas, vy slimáku!“ Odmlčel se, jen aby si ukousl přerostlý nehet, který už ho nějakou dobu obtěžoval. „Došlo vám to, von Hassele?!“ zasyčel škodolibě skrz zuby, mezi nimiž mu pořád ještě vězel ten kus nehtu.

Vítězoslavně se zadíval se na Geralda, jako by od něj očekával přinejmenším potlesk, a pak mu vyplivl nehet přímo do tváře a povýšenecky pokračoval.

„Víte, ode mě byste se toho mohl hodně naučit o tom, co je to mít styl a úroveň. Zato vy vypadáte jako pytel hoven,“ poučil ho s pohrdavým zavrčením.

Přejel Geralda pohrdavým pohledem.

„Myslím to vážně. Jen se na nás dva podívejte… Od koho by si člověk radši koupil akcie? Od vás, když vypadáte jako něco, co vyzvracela kočka, nebo ode mě, chlapa, co po něm ženský šílí? Myslím, že odpověď je úplně jasná, ne? Nebo snad ne?“ dožadoval se Geraldovy reakce.

„Totiž,“ začal Gerald chabě vysvětlovat, „mně se dnes ráno stalo pár věcí, to byste nevě...“

„Sklapněte sakra! Nehodlám poslouchat to vaše kňourání,“ přerušil ho Carlos v půli věty. „Co se mi to snažíte nakecat? Něco jako Prosím vás, měl jsem hroznej den, tak mě politujte? Nebo nějaký nechutný pindy jako Panebože, umřel můj pejsek … béé, béé! Možná dokonce Opustila mě přítelkyně! A taky nesmíme zapomenout na výmluvy jako Pokazilo se mi auto a neměl jsem drobný na autobus – tuhle si vždycky rád poslechnu! A co tahle: Šéfe, cestou do práci mě přepadli nějací pankáči … bla, bla, bla!“ DeLaCaca praštil pěstí o stůl a dodal nahlas: „Víte, co ze mě dělá skvělýho chlapa?“

Gerald zkroušeně stál a nezmohl se na slovo. DeLaCaca, celý v ráži, pokračoval.

„No…? Víte, co ze mě dělá skvělýho chlapa?“ dožadoval se odpovědi hlasem, který bylo slyšet široko daleko. S každou jeho posměšnou poznámkou si Gerald znovu vybavoval každý moment toho rána, jako by ho znovu prožíval. Vypravil ze sebe jen tiché „ne…“.

Carlos podrážděně nadskočil. „Snažíte se mě přechytračit?“ Natáhl se a popadl Geralda za límec košile, s naběhlými žílami na krku a připravený se rvát. Gerald sebou škubl, když mu DeLaCaca zabořil prst do hrudníku. „Tak kolik obchodů jste dnes uzavřel, vy neschopnej chudáku?“

Ostatní spolupracovníci jen vyplašeně poslouchali a mlčky po sobě pokukovali. Tušili, že brzy se jedna buňka uprázdní a možná si je DeLaCaca zanedlouho pozve na důvěrný pohovor do své kanceláře. A bude se snažit být okouzlující, a dokonce vtipný, vyzve je, aby si udělali pohodlí, a nabídne jim občerstvení.

Pak jim otcovsky položí ruku na rameno, bude je oslovovat křestním jménem a dlouze se jim dívat do očí, aby si vynutil jejich souhlas. Smutným hlasem jim oznámí nevyhnutelnou zprávu a každému vysvětlí Geraldovy nedostatky a slabosti. Udělá několik narážek na Geraldovy schopnosti a duševní rovnováhu a vysvětlí jim, že neměl jinou možnost, než „nechat toho ubohého hocha jít“. Možná měl problém s alkoholem? (Spiklenecky na ně mrkne.) Možná mají šílenství v rodině? Vysvětlil by jim, jak všemožně se snažil Geraldovi pomoci jako nejlepšímu příteli! A že ho „miloval jako bratra“.

A pak přijde rýpnutí. „Všichni víme, že ten chlápek měl problémy se svým přístupem k práci, že? Co se dalo dělat, musel jsem ho nechat jít,“ rozhodí lstivě rukama a ještě dodá: „Přece tady nechceme tyhle typy zkrachovanců, ještě aby se od nich ostatní nakazili, a vy chcete vyhrávat, že?!“

Pak se Carlos zazubí od ucha k uchu a rázně pokývne hlavou, načež každý ze zaměstnanců bude muset odpovědět: „Ano, pane. Jsem vítěz stejně jako vy…“ Všichni už to zažili mockrát, každý zaměstnanec, kromě uklízeček a vrátných, byl takto už terorizován mnohokrát.

Když chtěl někoho vyhodit, vždycky užíval tenhle standardní proslov, a v jeho firmě byli zaměstnanci vystaveni neustálému tlaku pod hrozbou vyhazovu. Každý z nich věděl, že jednoho dne se ten proslov bude týkat i jich. Každý litoval toho, co se stalo jinému z kolegů, ale v skrytu duše byl rád, že protentokrát sám vyvázl.

Závěr vyhazovu se konal v šéfově pracovně. DeLaCaca něco zuřivě vymazal ve svém bloku a zbytky gumy odfoukl na Geralda, pak se posadil na židli proti Geraldovi, ukazováčkem si zalovil hluboko v nosní dírce a vytáhl odtud něco lepkavě zeleného, co ho evidentně velice potěšilo. Zaklonil se, aby svůj objev prozkoumal z mnoha úhlů, než ho nalepil zespodu na stůl, a pak znovu promluvil.

„Když to posoudíme ze všech hledisek, milý Gerry,“ začal familiárně, i když dobře věděl, jaké je Geraldovo skutečné jméno, „vlastně na tom ani nezáleží, jestli tady jste, nebo nejste, protože nic z toho, co uděláte, za moc nestojí a pravděpodobně ani nikdy stát nebude! Ach bože, řekl jsem pravděpodobně?“ uchechtl se nad svou vychytralostí. „Vlastně,“ dodal ještě, „kašlu na to, jestli se tady ještě objevíte, nebo ne…“

Gerald si uvědomil, že tupě zírá velkým panoramatickým oknem na Central Park hluboko pod nimi. „Co to povídáte, Carlosi? Vždyť jsem vám říkal, že jsem měl špatný den.“

„Musím vám to podrobně vysvětlovat, vy troubo? Vykliďte si stůl a vypadněte… Máte padáka!“ vyštěkl a kopl do stolu tak prudce, až se mu tváře zatřásly.

„Ale když mě vyhodíte, budu na mizině! Mám přečerpaný účet a musím splácet hypotéku na dům!“

„To ale není můj problém, hochu…“

DeLaCaca si neodpustil ještě poslední urážku a se shovívavým úsměvem dodal: „Mimochodem, už jste slyšel, že existuje mýdlo? Běžte se krucinál osprchovat. Smrdíte jako zdechlá krysa z kanálu!“

Najednou přerušil svou řeč a zmáčkl tlačítko interkomu: „Brendo, pošlete sem ochranku… Von Hassel má deset minut na to, aby odešel, jinak ho nechám vyvést. Nikdo se mi tady nebude poflakovat!“ hulákal do mluvítka a znechuceně pokukoval po Geraldovi. „A Brendo,“ dodal ještě, „pošlete Artieho Lentona do obchodu, ať mi přinese bednu šampaňského na dnešní firemní oslavu. Tu značku, co mám rád, však víte.“

Pohlédl na Geralda. „Jak bylo to jméno? Pili jsme to minule, když jsem vyhodil tu jaksejenjmenovala…“

„Janet Saundersová?“ vzpomněl si Gerald na nesmělou bývalou kolegyni.

„Ne, vy pitomče!“ vyjel na něj Carlos. „Ne ta husa, ale ten chlast! To šampaňské, co mi chutnalo na minulém večírku…“

„Nebylo to šampaňské a to jméno bylo Rosa-la-Drini Moden,“ odpověděl.

„Ne, vy idiote! To pití, ne ta druhá holka, kterou jsem vyrazil!“ DeLaCaca se poškrábal na hlavě a čekal na odpověď.

„Ale to je pití a není to šampaňské. Je to Rosa-la-Drini Moden,“ zopakoval.

„Jo, jasně! Ta druhá ženská se jmenovala Rosemarie nevímjakdál. Ta by nedokázala prodávat ani prezervativy v bordelu!“ dodal s uchechtnutím a znovu promluvil do interkomu.

„Rosa-Drini nebo tak nějak, Brendo!“ vyštěkl. „Napiš si to, huso!“ odfrkl a pěstí znovu praštil do stolu. „Vypadá to, že mám dnes skvělou náladu na večírek!“ dodal a utáhl si kravatu s pohledem na svůj portrét na zdi, jako by se díval do zrcadla.

Pak opět zvýšil hlas a s prstem na tlačítku interkomu zahulákal: „Nezapomeňte, že dnes má být zábava! A není nic zábavnějšího, než udělat dobrý kšeft!“ Jeho slova se rozléhala všude kolem a zaměstnanci si mlčky vyměňovali skleslé pohledy, protože všichni věděli, že na práci pro tohoto magora není nic zábavného.

DeLaCaca se ale přestal usmívat, když zvedl oči od interkomu a zabodl pohled do Geralda. „Tak vy jste ještě tady? Zbývá vám už jen osm minut! Zmizte, hňupe, musím jít na důležitou schůzku.“

Zvedl telefon a vytočil číslo.

Po chvilce tiše řekl: „Vyřízeno, zlato… Šlo to hladce.“ A zavěsil.

Geraldovi nezbývalo, než rychle odejít, aby si stačil vyklidit pracovní stůl.

Chvíli potom, co si dobalil věci, vchod do jeho buňky dramaticky potemněl, jako by zářivky zastínil temný mrak zlověstné předtuchy. Úzkou chodbou se přiřítili tři pracovníci ochranky, vyřvávali rozkazy tak rychle, že je nikdo nestačil sledovat, a lidi, kteří se jim dostali do cesty, odstrkovali na všechny strany.

I když Gerald nedělal žádné problémy, nenechali si ujít příležitost chovat se jako jednotka rychlého nasazení a nemilosrdně s ním smýkali bez špetky ohledů nebo slušnosti.

Nejzvláštnější na tom Geraldovi připadalo (pokud měl vůbec čas nad něčím takovým uvažovat), že tyhle tři bezohledné bezpečáky předtím vlastně považoval za své přátele.

Nikdy na ně nezapomněl o Vánocích ani na jejich narozeniny, a starého Stana s jeho manželkou Muffie dokonce nedávno pozval na grilování. Stan se dobře bavil a nechal si od Geralda napsat recept na guacamole; popíjeli spolu pivo až do půlnoci, dokud Muffie nenaznala, že je čas jít domů.

Ale teď, v této smutné chvíli, stál Stan vítězoslavně a důležitě nad Geraldem sraženým na koberec a dvakrát ho praštil pendrekem do kolena! Když Gerald vyjekl bolestí, Stan si plácl se svým kolegou a oba vesele vykřikli: „Jo!“

A pak ho ti tři bezpečáci popadli a nesli chodbou pryč; Geraldovi neuniklo, jak po něm jeho spolupracovníci rozpačitě pokukují z bezpečné vzdálenosti a ustrašeně se vyhýbají jeho pohledu, jako by se od něj mohli nakazit.

Prošli i kolem velkého šéfa, ten ale jako by ho ani neviděl, vesele si pobrukoval nějakou nedefinovatelnou melodii a přitom si v zrcadlech na stěně kontroloval svůj příčesek.

Když ho vynášeli ze dveří, do budovy zrovna dorazila objednaná bedna se „šampaňským“ Rosa-Drini, přivítaná Carlosovým radostným zapištěním.

O pár minut později ztratil Gerald vědomí, poté co ho vyhodili na chodník před budovou a on se udeřil do týla.

Měl však štěstí, o něco později ho probral k vědomí další liják…

Kapitola 7

BÝT, ČI NEBÝT?

Gerald se pomalu dával dohromady. Namáhavě se zvedal ze země, až se mu podařilo dostat do kleku. Rozhlédl se kolem sebe, aby se přesvědčil, jestli měl něco s sebou. Na zemi ležela jen krabice s jeho věcmi z kanceláře. Když ji bral do rukou, promáčené papírové dno povolilo a papíry i různé drobnosti se rozletěly po chodníku.

Tupě zíral na své poznámky unášené větrem a protékající vodou; fotka Beth se vlhkem zkroutila a zkrabatěla a pak i ji odnesl proud.

Gerald polohlasně zaklel, když viděl, jak se poslední papíry a drobnosti ztrácejí ve víru vody odtékající do nejbližšího kanálu. Poblíž zůstalo ležet jen pár drobných, které našel na dně jedné zásuvky. Normálně by si jich ani nevšiml, teď je však pečlivě sesbíral.

Následujících pár hodin strávil v jakémsi oparu; rána do hlavy o obrubník si vybrala svou daň – mátožně a otupěle se pohyboval městem jakoby v husté mlze. Na zatemněnou, apatickou mysl mu nepřišly ani myšlenky na horkou koupel či měkkou postel…

Okolí se mu neustále měnilo před očima. V jednu chvíli zjistil, že je obklopený třemi novotou zářícími hasičskými stříkačkami, a uvědomil si, že se ocitl před svým domem. Přesněji řečeno před něčím, co se ještě ráno mohlo nazývat jeho domem.

Z ohořelých trosek stoupal k večernímu nebi kouř a vítr rozfoukával popel kolem dokola.

Přistoupil k jednomu z hasičů: „Co se tady stalo? Toto byl můj dům!“

„Nějaký zkrat. Vyšetřovali to tu. Údajně to měl zavinit nějaký porouchaný kávovar či co.“

„Bože,“ zamumlal Gerald a ucouvl, „co jsem komu udělal, že jsem si zasloužil tohle peklo? Co se to sakra děje?“

„No, přinejmenším mě nemusí mrzet, že už nemám na hypotéku,“ pomyslel si.

Vzpomněl si na předešlou noc. A co všechno se seběhlo od té doby! Proč se všechno tak pokazilo? Byl tak strašně unavený, zbitý a pohmožděný, hladový a promrzlý; bez přístřeší … a v paměti nacházel jen útržky dnešního dne, jako by ho někdo násilím vyrval ze zaběhnutého řádu jeho života a hodil ho napospas divokým zkázonosným větrům – a to všechno v rozmezí pouhých několika hodin.

Ale přece jen existovala jedna osoba, ke které se mohl obrátit o pomoc, a při tom pomyšlení se mu aspoň trochu ulevilo. „Geoffrey,“ vzdychl. Geoff byl jeho kamarádem z dětství. Ten mu určitě pomůže. „S jeho pomocí se určitě dá všechno brzy do pořádku,“ pomyslel si s obrovským ulehčením.

Gerald a Geoff spolu kamarádili od čtrnácti let a společně prožili dospívání doslova jako „dva mušketýři“. Tvořili nerozlučnou dvojici a navzájem si byli bližší než bratři. Jeden bez druhého nedal ani ránu. Jako by mezi sebou mluvili svým vlastním jazykem.

Postupem času si Geoff našel práci v jiném státě, jejich přátelství to však neohrozilo. Stýkali se sice jen po telefonu, na jejich vztahu se však nic podstatného nezměnilo. I nadále byli jeden druhému obrovskou oporou a vzájemně si pomáhali v nejrůznějších situacích. Prostě nejlepší přátelé!

Kapitola 8

PŘÍTEL V NOUZI

Gerald doklopýtal k obchodu se smíšeným zbožím a uvědomil si, že má v kapse jen hrst drobných a na telefonní hovor to nevystačí. Tiše stál u dveří a přemýšlel, co dělat. V té chvíli vyšel z obchodu snědý muž a Gerald se poprvé v životě odhodlal poprosit někoho o peníze.

„Prosím vás, pane…, musím si nutně zavolat, nemohl byste mi půjčit pár drobných?“ poprosil upřímně. Muž se ušklíbl, hodil mu k nohám pár mincí, nasedl do auta a odjel.

Gerald rychle vhodil jednu z mincí do automatu a vytočil číslo.

„Haló?“ ozval se zřetelně hlas jeho přítele.

Geraldovi se celým tělem rozlila úleva jako doušek brandy za chladné noci. Hned se cítil mnohem líp.

„Geoffrey? Ahoj, kamaráde. To jsem já, Gerald…“ začal a trhl sebou, když ho zabolely nateklé rty slepené krví. V duchu už viděl scénu jako ze starého westernu, kavalerii přijíždějící na pomoc za zvuku předehry z opery „Vilém Tell“. Tá-ta-tu-ta-dy-dam! Nastalo však dlouhé ticho a pak Gerald zopakoval to, co už říkal.

„Geoffe, to jsem já, Gerald, kamaráde!“ přitom opatrně zkoušel, jestli mu ret nekrvácí. Připadalo mu, že ve sluchátku zaslechl ženský hlas šeptající v pozadí, ale zvuk byl moc nejasný.

„Cože?! Mluvte nahlas, neslyším!“ říkal Geoffrey.

Gerald si v tu chvíli uvědomil, že jeho hlas by kvůli pohmožděným rtům mohl znít jinak, a tak se narovnal a zkusil to ještě hlasitěji a zřetelněji: „Tady je Gerald! Potřebuju tvou pom…,“ byl však rázně přerušen.

„Neslyším vás,“ opakoval hlas znovu, pak nastala krátká pauza a ozvalo se cvaknutí. V telefonu zazněl vytáčecí tón.

Gerald sáhl pro druhou minci.

„Haló?“ zazněl znovu jasně Geoffův hlas.

Tentokrát byl Gerald připraven.

„Geoffe, to jsem já, Gerald! POTŘEBUJU POMOC!“ křičel, jako by se snažil domluvit s někým v desátém poschodí.

Nastala dlouhá odmlka a znovu ten tlumený hlas, jako by někdo rukou přikrýval sluchátko, a slova šeptem, ale důrazně pronesená ženským hlasem: „Dělej, že neslyšíš … už nechci! Zapomeň … Moji přátelé … potřebujeme! Buď on, nebo…“

Bylo toho ještě víc, ale i to málo, co zaslechl, ho znepokojilo. Cítil nával krve do hlavy a horko po celém těle. Sluchátko mu klouzalo ve zpocených rukách. Řekl si, že určitě špatně slyšel, vždyť Geoff byl přece jeho věrný kamarád… už od střední školy!

Zoufale se snažil sám sebe přesvědčit, že se prostě musel přeslechnout.

A pak Geoff znovu promluvil: „Neslyším tě, pitomče! Mluv nahlas, nebo ten telefon položím…“ A hlas na druhém konci zmlkl.

Gerald si povzdechl a s odhodláním vyřešit to evidentní nedorozumění hodil poslední minci do jiného telefonu. Určitě to předtím byla jen porucha přístroje.

„Haló?“ ozval se Geoff podrážděně.

Gerald nejdřív neřekl nic, protože ho přepadl záchvat kašle. Pak ze sebe vypravil ještě trochu chraptivým hlasem: „Pardon, ahoj!“

„Kdo je to?“ ptal se Geoffrey.

„Díky bohu, ty mě slyšíš, tady je Gerald!“ hulákal do telefonu.

Pomlka… Potom začal Geoff znovu předstírat, že neslyší: „Co ří-ká-te? Mluv-te na-hlas…“

Gerald znovu promluvil, o něco tišeji, a začal prosebně: „Tady je Gerald… Jsem v průšvihu a potřebuju pomoct!“

A znovu nějaká ruka zakryla mluvítko a uslyšel další tlumený hovor. „Co mám teď … chceš abych…?“ rozeznal Geoffova slova k někomu v pozadí.

„Prostě dělej, jako … neslyšíš … Pospěš si, já … volat matce … musíme jít…,“ říkal hlas nějaké mladé ženy.

„Haló, haló?“ odhodlaně předstíral Geoffrey, že neslyší.

„Geoffe?“ zeptal se Gerald hlasitěji.

„Co? Kdo je tam? Haló?“ uslyšel neupřímná slova svého přítele.

„Tady Gerald, zatraceně!“ zavřískl do telefonu. „No tak, kámo. Proč mi tohle děláš? Nechápu to. Potřebuju, abys mi pomohl, Geoffe… Prosím!“

Geraldův hlas slábl spolu s jeho klesajícím odhodláním, až skončil v šepotu.

„Haló, haló…“ opakoval hlas na druhém konci pořád dokola jako pokažená gramodeska.

Gerald ještě chvíli poslouchal, pak zavěsil a sesunul se k zemi.

To, co slyšel, bylo dost jasné.

Nenapadalo ho jediné vysvětlení, proč by se jeho nejlepší přítel rozhodl, že ho nevyslechne! Byl zoufalý, zdrcený, v koncích, sám…

A poprvé v životě ho napadla myšlenka se vším skoncovat.

Kapitola 9

TULÁK

V jakémsi podivném omámení začal Gerald bezcílně bloudit městem. Hlava mu třeštila a celé tělo ho bolelo.

Když začal soumrak pomalu přecházet v noc, došel k ohořelým pozůstatkům svého domu; posadil se na obrubník a sledoval dohasínající spáleniště, které chladlo ve večerním vánku. Byl zoufalý. Co dělat? Vůbec netušil, co dál…

Nakonec to jeho tělo vzdalo. Natáhl se na zem a upadl do neklidného spánku plného snů, v nichž kráčel po vzdáleném pobřeží omývaném bublajícím přílivem…

Vlny mu omývaly nohy, teplý větřík mu hladil tvář a vlasy. Před sebou viděl krásný ostrov a opálenou dívku do půl pasu nahou, která na něho kývala. Kolem boků měla kousek látky a dlouhé světlé vlasy jí povlávaly ve větru. Usmívala se a máváním se snažila upoutat jeho pozornost.

Rozběhl se k ní, ale ať se snažil sebevíc, vzdálenost mezi nimi zůstávala stále stejná. Vábila ho k sobě. Bílé zuby se jí blýskaly v poutavém úsměvu, její plné rty nehlučně vyslovovaly slova „miluji tě…“.

Běžel podél pobřeží rychleji a rychleji, ale marně. Nemohl ji dostihnout. Zřetelně viděl, jak pomalým pohybem sjela rukama na své boky a začala si rozvazovat ten kousek látky, který ji zahaloval. Pohlédla na něj a usmála se tak vřele, tak toužebně…

A pak najednou, jako nějakým kouzlem, stála přímo před ním a on byl omámený její krásou… Látka jí sklouzla z boků… „Díky, bože!“ vykřikl ve snu, „díky!“ V tom okamžiku ucítil tupý úder. Otevřel oči ve chvíli, kdy se ho jeho stará bláznivá sousedka chystala praštit pálkou podruhé!

„Vrátil ses, aby ses o mě zase pokusil, co?“ zeptala se se zadostiučiněním. „No, však já ti ukážu, ty oplzlíku jeden!“ Nabrala ho zuřivě pálkou do žeber, až se Gerald zkroutil pronikavou bolestí. A další rána, do zad, zatímco se snažil co nejrychleji vstát a utéct pryč.

„Hnusák jeden!“ mumlala sama pro sebe cestou zpátky domů. „Měla bych radši zavolat policajtům, aby si na toho šmíráka dávali bacha. Ale myslím, že už dá pokoj. To se vsadím!“

Kapitola 10

KONEC V NEDOHLEDNU

Po chvíli už Gerald neměl sílu jít dál a zhroutil se v zalesněném parčíku.

Znovu usnul, ale beze snů, ve spánku tentokrát nenalezl žádnou útěchu. Tělo měl zkroucené bolestí. Každý pohyb mu otevřel novou ránu… Vzbudily ho až sluneční paprsky, které ho neodbytně oslepovaly. Všude kolem zněl dopravní hluk.

Byl polomrtvý hladem. Posadil se a poprvé začal zjišťovat rozsah svých zranění. Výsledek ale nebyl povzbudivý, nenašel snad ani jedinou část těla, která by ho nebolela, a navíc byl celý pokrytý zaschlou krví. Znovu si lehl na zem a doufal, že z těžké reality opět unikne do světa spánku, ale tato úleva mu nebyla dopřána.

Musel to tedy vzdát – rozhodl se vstávat; při každém pohybu ale sykal bolestí… Nakonec se mu přece jen podařilo vzpřímit se. Bylo však třeba čelit nové situaci…

Doklopýtal za dopravním hlukem až k silnici. Jenže bolest a vyčerpání se zmocnily také jeho mysli – napadlo ho, že svůj život ukončí. Ano, vrhne se pod auto! Osud si s ním však zřejmě zahrával, protože jako naschvál doprava stála a on se octl před bočním zrcátkem nějakého náklaďáku.

Nejdřív sám sebe ani nepoznal, ale pak ho skutečnost udeřila do očí. Vypadal, jako by byl už celé roky bez přístřeší – shrbený, s potrhanými šaty, oteklými rty i tváří, pokrytý krvavými skvrnami. Bylo to poprvé od začátku jeho trápení, kdy se zahlédl, jak vypadá. Proboha!

Tohle už nevydržel… Kolena se mu podlomila a v mdlobách se skácel k zemi; pozadu se skutálel do příkopu, kde strávil v blaženém bezvědomí dalších asi osm hodin.

Probudil ho příšerný hlad, ale vstát nedokázal. Tělo měl ztuhlé a i ten sebemenší pohyb ho přiváděl k agónii. Jediné, co zvládl, bylo schoulit se v zárodečné pozici; jeho tělo, vydané napospas studenému větru, zoufale hledalo aspoň trochu pohodlí. Hlava mu třeštila, jako by byl v centru svého vlastního tornáda. V duchu slyšel slova písně „Když spadneš na dno, nikdo tě nezná…“ a znovu upadl do neklidného spánku.

Tentokrát se mu zdálo, že se potuluje po ulicích už celé měsíce, jako v nekončícím pekle! Pořád doufal, že se najednou probudí z nějakého zlého snu a všechno bude jako dřív. Jenže vysvobození se nekonalo – nemilosrdné tvrdé realitě uniknout nedokázal.

Lidé na něho plivali, školáci se mu posmívali a psi ho neslušně očichávali, zatímco jejich pánečci je táhli pryč a odvraceli od něj oči.

V určitém okamžiku na tom prostě přestalo záležet, protože už to nemohlo být horší!

Čas od času mu někdo hodil minci. Většinou to byla částka tak malá, že potěšila spíš dárce než obdarovaného. Schovával si je na zakoupení kelímku vlažné kávy nebo kousku ovoce, banánu či jablka.

Hlavou mu ale neodbytně kroužila stále stejná myšlenka, něco jako mantra, při které každou noc usínal: „Proč sakra zrovna já?“

A v jednom momentě mu to najednou došlo. Jako by se mu v hlavě rozsvítilo!

Vzpomněl si na sebe před deseti lety – studoval na vysoké škole, a aby si vydělal trochu peněz navíc a mohl splácet studentskou půjčku a poplatky za auto, začal prodávat drogy. Ze začátku bylo všechno v pohodě….

Brzy stály u jeho dveří na kolejích fronty. Nejen studenti, ale i vrátní, a dokonce i několik profesorů, skoro všichni z okolí si k němu přicházeli pro marihuanu nebo balíčky kokainu po padesáti dolarech. Jeho podnikání se slibně rozjíždělo, a on brzy podlehl pokušení vydělat na každé transakci co nejvíc.

Pak se mu to celé naprosto vymklo z rukou… Zásadním problémem bylo, že sám začínal propadat kokainu, a když byl pod vlivem drogy, jednal se všemi kolem jako s naprostým odpadem. Po určité době bral své zákazníky jako položky na seznamu, zneužíval své známé, a dokonce i své nejbližší kamarády, jen aby si namastil kapsu. Přátelé ho pomalu opouštěli, až nakonec zůstal úplně sám.

Když se nad tím zpětně zamyslel, uvědomil si, že byl prostě zkažený, úskočný syčák bez špetky svědomí; prostřednictvím drog manipuloval s dívkami a nutil je, aby mu za trochu kokainu plnily jakékoli jeho sexuální fantazie.

Ano, choval se tehdy opravdu jako slizký špinavec, a proto měl teď dle přírodních zákonů příčiny a následku svou minulost odčinit.

Před promocí klesl na úplné dno; najednou zjistil, že sám bere víc drog, než jich prodá, a že už nemá peníze na nákup dalších. Když na to přišli jeho dodavatelé, přestali ho zásobovat, a on musel skončit.

Rozhodl se, že se polepší – a zvládl to výborně, jen přitom přišel o pár přátel, kterým převrátil život naruby.

A je to všechno jasné! Teď ho jeho karma dostihla! A vlastním utrpením musí odčinit karmický dluh.

Teprve v této chvíli pochopil, jaké to je, být bez peněz a zranitelný, jako to sám způsoboval svým bývalým zákazníkům, kteří se vinou své závislosti ocitli na mizině.

Až teď si uvědomoval, co špatného způsobil, a jen doufal, že se mu podaří smůlu prolomit.

Chodil po ulicích a mumlal si pro sebe: „Dostanu se z toho někdy ven?“ Kolemjdoucí samozřejmě slyšeli hlavně slovo „Dostanu?“ a pohrdlivě odpovídali „Nic nedostaneš!“ nebo „Dej pokoj!“ či „Táhni pryč, smraďochu!“ a obcházeli ho co největším obloukem.

Někdy prostě jen prošli kolem a kroutili hlavou nad jeho blbostí, která ho nepochybně přivedla tam, kde skončil: Je to jeho chyba, že je houmlesák – proč bych mu měl něco dávat? Pro tyhle lidi jsou přece útulky … Kromě toho by peníze stejně propil.

Slyšel jejich myšlenky, jako by je vyslovoval jeho vlastní hlas. Ale sám byl přece dřív úplně stejně slepý k neštěstí druhých a lidi bez domova považoval za smutnou, ale nevyhnutelnou součást světa. I on sám si vždycky myslel, že jsou to prostě jen lenoši, opilci a hlupáci, co si za jeho peníze koupí jen další chlast a cigarety.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pád vzhůru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.