Milan

Vodička

Co s námi bude?

Stručná historie

příštích 20 let

Text © Milan Vodička, 2014

Design © ReDesign, 2014

ISBN 978-80-7252-528-7

Kristince, Viktorce, Daníkovi,

Vojtovi, Johance, Jirkovi, Elišce,

Betynce, Anežce a vůbec všem dětem, protože to bude hlavně jejich svět.

Úvod

Naschvál, jestli víte, co nebo kdo je to pizzly. Prozrazovat vám to nebudu, jen řeknu, že je to bohužel zvíře budoucnosti.

Budoucnost často přichází nenápadně. Například do mě kdysi trkla, když jsem si našel seznam nejvyšších mrakodrapů a zjistil jsem, že mezi nimi jsou jen dva americké. Pak jsem se podíval na největší automobilky a dopadlo to podobně. Pochopil jsem, že se něco děje.

Budoucnost začíná obvykle po kapkách. Někdy ani nepřijde nebo si dává načas: první článek s titulkem „Budou příští války o vodu?“ jsem napsal někdy v roce 1991. Pravidlo, že pokud je v titulku otázka, zní odpověď ne, se vyplnilo. Zatím. Ale to neznamená, že je to hloupost. Když postupem času objevíte několik takových informací a úvah, víte, že se k něčemu možná schyluje. Mohla by to být budoucnost.

Všechno se mění. Nakupování, rodina, sex, zločin, jídlo i nemoci. Najednou je tady pizzly nebo dítě vyrobené podle představ rodičů. Fascinovalo mě to, tak jsem o tom zkusil napsat.

Nedělal jsem to tak, že bych si koupil sedmičku červeného a psal nějaké sci-fi. Dalo by se vymýšlet dobře: třeba příběhy o tom, jak pod Atlantikem jezdí atomové vlaky nebo jak rodilí Britové demonstrují v ulicích, aby se angličtina stala alespoň třetím oficiálním jazykem v Británii, kde jsou menšinou. Ale já jsem se chtěl držet skutečnosti, protože ta nakonec bývá zajímavější. Už jen proto, že je reálná. A tak jsem vycházel z toho, že budoucnost už začala, ale my jsme si toho jako obvykle nevšimli. Proto je tato knížka zčásti i zprávou o dnešku. Napadlo by vás, že už brzy budou nákupní centra na vymření? Že manželství bude ohroženým druhem? Že bude jezdit méně aut, nejčastější domácností bude ta, v níž žije jediný člověk, a lidé budou mít rádi sex na dálku? A nejen to: politikové budou při kampaních místo batolat líbat důchodce, budou zuřit generační války, soukromí se stane neznámým pojmem, ožijí dávno vyhubená zvířata, ženy si budou vybírat muže a akvarijní rybičky budou mít právníky? Už to po kapkách běží.

My tuto nápovědu nevidíme, protože máme zpoždění. Ale čísla a trendy jsou neúprosné.

Někdy budoucnost samozřejmě nevyjde, protože jdeme po falešné stopě. V Americe mě v roce 1990 překvapilo, kolik tam bylo knih o příští válce s Japonskem, která se nakonec nekonala. A někdy se naopak stane něco nečekaného, co budoucnost úplně přepíše. Přijel jsem do Ameriky 9. září 2001 a chtěl jsem psát o tom, že tam žraloci nebývale útočí na rekreanty. O dva dny později už jsem popisoval, jak jsem byl v Pentagonu, když tam narazilo letadlo s teroristy. Budoucnost se začala ubírat úplně jinudy, než kdokoliv čekal.

Ale trendy stejně mají obvykle nakonec pravdu. Toho se držím. A také toho, že musíme koukat na Ameriku. Když přestane solit, do pěti let nesolí celý svět.

Lidé mi říkali, jestli dvacet let není na nějakou pořádnou změnu pro budoucnost krátká doba. Není. Ohlédněte se dvacet let dozadu a uvidíte úplně jiný svět. A srovnejte rok 1994 s rokem 1974. Totéž.

Snažil jsem se psát o většině toho, co by se vás mohlo týkat. Vynechal jsem jednu důležitou věc. Technologie. Byla by skoro drzost se do nich pouštět. Nikdo neví, co bude. Bylo by to jako vymýšlet na papíře ty atomové vlaky.

Protože doba je pesimistická, lidé mi také říkali: „To bude pěkně deprimující čtení, co?!“

Tak trochu. Říká se, že předpovídat je těžké, zvláště když se jedná o budoucnost. Ale jedna prognóza vychází téměř stoprocentně. Budoucnost je to, čeho se bojíme, než to přijde, ovšem když se z toho stane současnost, připadá nám to fádní, ale když z toho čas udělá minulost, vzpomínáme na to jako na staré dobré časy.

Tak vzhůru do budoucnosti. Zatím jen na papíře. Alespoň zjistíme, co je to ten pizzly. Anebo mnoholásková rodina.

Povstání starců, stříbrné cunami a generační války

Následující příběh se sice odehrál v budoucnosti a vyvrcholil po poledni 12. září 2030, ale proběhl přesně tak, jak je vylíčen.

Začal únosem, explozí a smrtí dvou mužů. Na to, že ji podle policejní zprávy způsobil jen ruční granát, byl výbuch nečekaně silný. Vyrval kus zdi, zabil uneseného, jímž byl významný manažer, i starého muže, do kterého by nikdo neřekl, že bude únoscem a vrahem.

Sven Darow se stal teroristou až v penzi, ale šlo mu to výborně.

Obyčejný spořádaný občan s univerzitním titulem. Nikoho, kdo ho před několika lety znal, by nenapadlo, že bude unášet byznysmeny a přepadávat banky a lékárny. Ale doba je zlá.

Darow však nebyl typický gangster. Naopak, chtěl zachránit tisíce lidí.

V třiasedmdesáti letech šel po stopách továrny na smrt, která se stala jedním z největších skandálů v dějinách Spolkové republiky a nakonec způsobila pád vlády.

Než granát vybuchl, média o Darowa ani nezavadila. Patřil k milionům těch, jejichž trpké osudy už byly tak běžné, že se o nich dávno přestalo mluvit. Koho by zajímal další šedovlasý bezdomovec, když pod úrovní bídy žije třetina německých důchodců. Schillerovo divadlo v Berlíně se změnilo na pochmurnou nouzovou noclehárnu pro penzisty s kapacitou pěti set lůžek, senioři si přivydělávají pouličním muzicírováním a mytím oken. Někteří žebrají. A někteří něco občas ukradnou nebo někoho přepadnou. Kriminalita mezi nimi stoupla natolik, že vláda musela zřídit speciální vězení jen pro důchodce.

Poté, co se v důsledku stárnutí obyvatelstva zhroutil penzijní systém a stát už nemá prostředky, aby se o staré lidi mohl starat; každý dostává jednotnou penzi ve výši 560 eur. Pečovatelská péče je luxus, který si mohou dovolit jen bohatí, takže zdravotní pojišťovny v katalozích nabízejí klientům „dobrovolné předčasné úmrtí“ a agentury pro eutanazii nabízejí, že zařídí nejlepší odchod ze života. Pojišťovny hradí nemocným starým lidem jen levné neúčinné léky se závažnými vedlejšími účinky. Důchodci jsou odkázáni na kvetoucí černý trh s kvalitními léčivy a sdružují se do tlup přepadávajících lékárny.

Kolaps systému zničil i Darowův sen o šťastném stáří. Klasická malá tragédie té doby: poté, co v roce 2026 odešel do penze, vážně onemocněla jeho manželka. Zachránit ji mohla jen operace. Před několika lety by to nebyl problém, oba přece celý život platili zdravotní pojištění.

Ale teď už je všechno jinak. Pojišťovna zdvořile vynáší rozsudek smrti, neboť sděluje, že paní Darowová je příliš stará, a tak jí podle nových pravidel operaci neuhradí. Manželé prodávají byt, aby mohli platit ze svého, ale už je pozdě. Z Darowa je nakonec vdovec, který žije na ulici.

Chce alespoň upozornit na to, jak společnost zachází se starými lidmi, kteří poctivě odváděli daně i pojištění. Udělá postupně dvě věci. Nejdřív založí internetovou televizi SSB, Seniorský vysílač Braniborsko, pro nějž zpracovává rešerše o tom, jak Německo s důchodci zametlo.

Jenže to s nikým ani nehne. Proto na jaře 2028 zakládá cosi jako gerilovou skupinu s názvem Komando rozhněvaných starců. Od června do ledna příštího roku provedou deset bankovních loupeží. Na místě zanechávají vzkazy, že si berou pouze to, co jim stát dluží na penzích. A uloupené peníze přidělují těm penzistům, kteří jsou na ulici nebo potřebují zaplatit operaci.

Pak však Darow narazí na něco velkého. Přátelům jen sdělí, že odhalil skandál desetiletí, a odjíždí kvůli tomu pátrat do západní Afriky.

Po návratu unáší šéfa obří agentury Prolife, která zajišťuje německým důchodcům spokojené dožití v seniorských koloniích na africkém pobřeží. Vtrhne do ředitelovy pracovny a s revolverem v ruce ho nutí k jakémusi přiznání. Všechno vysílá přes internet ven.

Unesený muž po půlhodině začíná mluvit – ale nikdo se nedozví, co chtěl vlastně přiznat. V tu chvíli totiž zazní výbuch a oba muži jsou mrtví. Jak už víme, podle policie odpálil Darow granát.

Všichni se s tím spokojí, nikoliv však televizní reportérka, jíž to připadá nelogické. Proč by to Darow dělal? A začíná s vlastním pátráním, na jehož konci se dozví neuvěřitelnou pravdu, kterou chtěl zveřejnit Darow. Je to věc, která opravdu otřese Německem.

Darow odhalil, jak se Německo zbavuje svých důchodců. Prolife je odváží do Afriky, aby je tam nechal v bídných podmínkách umírat a současně na posledních měsících jejich života hodně vydělal. A to všechno po tiché dohodě s vládou.

Systém je vlastně jednoduchý. Penzisté přepíšou celou svou penzi na Prolife. U moře žijí v krásném prostředí a s plnou péčí, přesně jako v televizních reklamách, které je tam lákají. Ráj ale trvá jen do chvíle, kdy jsou schopni si z úspor připlácet nadstandard. Jakmile peníze dojdou, jsou odváženi do ohromného stanu v poušti. Tam leží utlumeni diazepamem – ve skladu jsou ho celé řady sudů – na nekonečných řadách špinavých postelí a vegetují napojeni na kapačky. Prolife se je snaží udržet v polovičním kómatu co nejdéle, protože má spočítáno, že měsíční náklady na jednoho penzistu činí 308 eur (lidé dostávají i antibiotika, aby neonemocněli), takže zisk z jednoho důchodce činí 252 eur.

Reportérka dokonce zjistí, že podobných táborů je v Africe víc, že o všem už roky věděly německé vlády, které byly rády, že za ně Prolife řešil palčivý problém, na nějž se přes veškerá varování o blížícím se stárnutí populace včas nepřipravily a s nímž si potom nevěděly rady.

A samozřejmě rovněž vypátrá, jak to bylo s explozí granátu. Neodpálil ho Darow, ale tajné komando, které vyslala vláda, aby nedovolilo šéfovi Prolife s Darowovou pistolí u hlavy promluvit.

Pak po poledni 12. září 2030 vystupuje spolkový kancléř před kamerami a oznamuje rezignaci vlády. Ale to už víme.

Tak přesně takto to v roce 2030 skutečně proběhlo.

Ovšem stalo se to jen v německé televizi.

Když stanice ZDF v lednu 2007 tento příběh odvysílala jako „dokumentární fikci“ s názvem Povstání starců, hned to schytala, že přehání a vyvolává paniku, protože Němci se o své budoucí penze bát nemusejí.

Jistě: ten příběh místy tahá za vlasy. Ale jisté také je, že Němce vyburcoval mnohem víc než všechny vlažné akademické debaty na téma stárnutí obyvatelstva dohromady.

Zatímco stále žijeme v kultuře posedlé mládím a pseudonovinkami, ve skutečnosti je totiž největší událostí těchto desetiletí rychlé stárnutí lidstva. V roce 2030 bude na světě jedna miliarda lidí starších pětašedesáti let a poprvé v dějinách lidstva bude na Zemi žít víc lidí nad padesát než těch, jimž je méně než sedmnáct. Stárnutí nejdřív postihne Západ, potom i rozvojové země včetně Íránu a Afriky, které teď žene vlna energického mládí.

A je to neodvratné.

Jak vypadá stárnutí, ukazuje dobře Japonsko. Teď pozor: v roce 1950 na jednoho Japonce staršího 65 let bylo devět lidí mladších než dvacet let. V roce 2025 to bude jeden mladý člověk pod dvacet na dva důchodce nad pětašedesát.

Tak tomu už by se dalo říkat stříbrné cunami.

Svět ještě není schopen chápat naplno, jaká vlna se na něj řítí. Lidský rozhled je milosrdně omezen klapkami každodennosti, a tak se nám všechno jeví jako dřív. Navíc se demografické trendy projevují pomalu a my jsme už proti varováním otrlí: média nás krmí kdejakými poplašnými zprávami, tak proč se vzrušovat.

Ale v tomto případě je už opravdu hotovo. Vlna je dávno v pohybu a nelze ji zvrátit, protože víc dětí například za rok 1995 se zpětně už nenarodí. A tak máme všechno dopředu spočítáno. Doslova, tedy matematicky, ale i obrazně.

Například Velká Británie vypadá stále stejně, ale v roce 2008 tam bylo poprvé v dějinách víc penzistů než dětí.

Česko Británii dožene v roce 2014. To je mezník, od něhož má být ve všech regionech víc penzistů než dětí. A někdy v roce 2030 bude na dvě stě důchodců jen sto dětí. Pokud věříte výhledům do daleké budoucnosti, pak vás čekají opravdu strašidelná čísla: v roce 2065 bude na sto dětí dokonce 245 až 354 penzistů. Možná bychom se měli vrátit k předválečné zkratce ČSR, Česká stará republika.

Je to nezadržitelný trend. Fiktivní Sven Darow byl ročník 1957. Řekněme, že to byl váš vrstevník. Vaše generace měla málo potomků a ti jich měli ještě míň. Joggovali jste, jedli jogurty a brokolici. Mysleli jste si, že tím si všechno zlepšíte, ale svým způsobem jste to naopak ještě víc pokazili. Většina z vás bude žít nečekaně dlouho. A lékaři jsou navíc stále šikovnější.

Jste průkopníci nového věku. Rozevřeli jste demografické nůžky.

Počet lidí starších než 60 let se od roku 1980 na světě zdvojnásobil. Průměrný věk obyvatele západní Evropy, který tehdy byl 34 let, se bude v příštím desetiletí blížit k padesátce. V Itálii a Španělsku bude v té době víc než polovina obyvatel mít penzijní věk a sedmdesátníků tam bude víc než dvacátníků.

A tak to půjde pořád dál, takže v roce 2050 bude na světě 64 zemí, kde bude každý třetí člověk mít nad šedesát let. Průměrnému Japonci bude dokonce pětapadesát.

A tak není divu, že OSN hovoří o zcela nové fázi světových dějin a že francouzský filosof Claude Lévi-Strauss prohlásil: „Ve srovnání s demografickou katastrofou jsou události, jako bylo zhroucení komunismu, nedůležité.“

Vzniká nový svět, neboť „stříbrné cunami“ nejen že postupně zatíží rozpočty takřka všech států, ale také změní všechno od politiky a výběr povolání přes pohled na módu, sex, marketing, byznys, reklamu, televizní pořady a vzhled měst až po vybavení supermarketů a velikost dopravních značek. Jestli chcete příklad nečekané změny, který si opravdu zapamatujete, máte jej mít: německé prostitutky oznámily, že začínají poskytovat zvláštní služby seniorům a hodlají za nimi dojíždět do seniorských domů, z nichž některé zvažují zřízení pokojů pro návštěvy tohoto druhu.

Nebo tohle: v Japonsku na začátku léta 2014 začaly různé aerolinky rušit lety po stovkách, protože jim piloti hromadně odcházeli do penze. A nebyla za ně náhrada.

Teď ale pojďme do Ameriky za vážnějšími věcmi. Protože Američané jsou milovníci statistik, mají dokonale zachyceno i to, jak země bude šednout a co to změní. Znají dokonce i jméno člověka, který to všechno spustil.

Ta paní se jmenuje Kathleen Caseyová-Kirschlingová a o předčasnou penzi zažádala v září 2007. V Americe to byla významná zpráva, přestože jde jen o bývalou učitelku a dobrovolnici Červeného kříže. Proč zrovna ona? Nápověda: tato žena má jachtu, která se jmenuje First Boomer.

Paní Kathleen se narodila vteřinu po půlnoci 1. ledna 1946 a je tak oficiálně prvním dítětem generace baby boomu, do níž se počítá každý Američan narozený v letech 1946 až 1964.

Když mladí lidé po druhé světové válce začali zakládat rodiny, plodili děti tempem jedno za osm sekund. Dneska je baby boomerů na 80 milionů.

A to je jedna čtvrtina Ameriky, která nyní odchází do penze tempem zhruba 10 000 lidí denně. Něco takového tady nikdy nebylo.

Baby boomers jsou generací, která změnila Ameriku, a budou v tom pokračovat i v důchodu. V dobrém i zlém. To druhé však straší odborníky natolik, že někteří hovoří o demografickém běsu.

V roce 2020 má být každý třetí obyvatel USA, země mládí, starší padesáti let. Zatímco na přelomu tisíciletí bylo nad pětašedesát let jen každému devátému Američanovi, v roce 2040 už to má být každý pátý.

Lidé žijí zdravěji a lékařská věda je dál. Kathleen Caseyová-Kirschlingová je dobrým příkladem. Oba její rodiče zemřeli poměrně mladí na srdeční choroby. Ona často plave, jezdí na kole a je pravděpodobné, že se dožije mnohem vyššího věku.

A tak se dá už dopředu spočítat, že v roce 2030 bude pobírat penzi 84 milionů lidí, zatímco v roce 2008 to bylo jen 50 milionů. To se nebezpečně blíží dvojnásobku. A teď pozor: na každého důchodce budou v té době připadat zhruba dva Američané, kteří budou vydělávat a přispívat daněmi do rozpočtu, z něhož půjdou penze a náklady na zdravotnictví. Ještě jednou: dva na jednoho. V době, kdy se narodila Kathleen Caseyová-Kirschlingová, byl ten poměr dvaačtyřicet na jednoho.

V Evropě to není jiné. Průměr Evropské unie bude v roce 2030 na podobné úrovni. V Česku je dnes stejná situace jako v Americe, v roce 2050 bychom se měli dokonce blížit ke stavu jeden na jednoho.

Už dávno se objevily propočty, že pokud se něco nezmění, sociální síť zpuchří a po čase se definitivně protrhne.

Na Americe je dobře vidět, co se stane. Když experti chtějí popsat vliv baby boomers na chod země, pomáhají si rádi příkladem o anakondě, která spolkla sele, a to nyní jako velká boule za hadovy velké dřiny pracně prochází celým jeho tělem. Je to docela výstižné. Když se první baby boomers rodili, nebyly na to připraveny nemocnice, takže jako provizorní porodnice sloužily i nemocniční chodby. Bylo také málo personálu. A hraček v obchodních domech. Dokonce se nedostávaly pleny a dětská výživa, protože firmy se chopily příležitosti se zpožděním. Pak se nedostávalo učitelů, škol, pediatrů.

A naopak, když dětičky dělaly první krůčky, přímo kvetl trh s botičkami, fotoaparáty – a náplastmi.

Tak to pořád pokračovalo: když dětičky dorostly do věku, kdy si kupovaly první auta, jejich prodej raketově stoupal. V roce 1963 teenageři vypili polovinu veškeré Coly a Pepsi v zemi, penězi svých rodičů zaplatili úspěch restaurací, jako byl McDonald’s nebo Kentucky Fried Chicken, skoupili víc než polovinu všech lístků do kina a téměř polovinu všech gramofonových desek. Musely kvůli nim vznikat nové střední a vysoké školy. Potom změnili styl, zvyklosti či vkus Ameriky, ale i pohled na politiku.

Je nemožné, aby se najednou zavřeli do dobrovolných azylů pečovatelských domů na Floridě a v Arizoně a Amerika o nich nevěděla.

A také to tak ani nebude. Sele v anakondě bude pořád ještě vidět. Baby boomers pravděpodobně změní pohled na stárnutí stejně, jako změnili pohled společnosti na McDonald’s nebo Rolling Stones.

Znovu budou měnit Ameriku. Opět bude potřeba přizpůsobit nemocnice, znovu se bude nedostávat personálu, podle vládních výpočtů bude například v porovnání s dneškem potřeba o 800 000 více zdravotních sester a pečovatelek. Baby boomers ještě jednou ovlivní nakupování, televizní program, politiku, marketing, nabídku v restauracích i jízdu na silnicích.

Peníze totiž hovoří.

Člověka automaticky napadne, že už nyní větří výrobci zdravotnických potřeb a firmy stavějící důchodcovské vesničky. Stárnoucí generace je současně nejsportovnější a nejzdravější generací důchodců v dějinách, ale současně je nejtlustší a nejnemocnější. A k tomu přibydou epidemie nemocí vysokého věku, jako je Alzheimerova choroba. Ale to je jen jedna část změny.

Toto totiž budou jiní důchodci než dědeček s babičkou ze starých fotografií. Mnozí obují bačkory až mnohem později, pokud vůbec. Už dnes jsou aktivnější a čilejší než ti před nimi.

Představte si, že vedete americkou, britskou nebo německou cestovní kancelář, která se kromě jiného specializuje na okružní cesty parníky po Karibiku a Středomoří. A reklamní agentura vám přinese návrhy nových reklam. Jsou na nich krásné mladé rodiny, jak si užívají. Co uděláte?

Jestli jste chytří, smetete to ze stolu. Víte totiž dobře, že vás stále více zajímají důchodci. Jezdí s vámi nejvíc, mají nejvíc volna, stálý příjem a chuť si něco užít.

Ale reklamní agentury vám neustále vnucují reklamy, kde jsou lidé mladí a krásní, protože to vypadá tak dobře.

V tomto příkladu je klíč k problému. Nejsou to vaši zákazníci. V Americe lidé nad padesát tvoří skupinu, která má nejvíc peněz a také je ochotná je utrácet. Kontrolují tři čtvrtiny bohatství. Před krizí měli majetky v hodnotě dvaceti bilionů dolarů a šlo k nim sedmdesát procent příjmů. Jejich nákupní síla dosahuje 1,6 bilionu. Nyní si pořizují zboží a služby za 400 miliard ročně. V průměru každý z nich utratí ročně dvakrát tolik než lidé z mladší generace. Dokonce i na internetu, který je považován za domácí hřiště mladých a počítačově šikovných: tam utratí sedm miliard ročně, což je polovina všech nákupů.

A teď pozor: přesto všechno je na ně zaměřeno jen pět procent reklam, jak to spočítala agentura Nielsen. Vidíte to i doma. Možnosti českého důchodce se s tím americkým těžko dají srovnat, ale přesto asi cítíte, že není v pořádku, když se starší lidé objevují v reklamách pouze v souvislosti s léky na prostatu nebo na lepidlo pro zubní protézy.

Nejde samozřejmě o reklamy jako takové. To je jen průvodní jev setrvačné neschopnosti trhu oslovovat svého nejdůležitějšího zákazníka, protože všechno se orientovalo na mládí. Mělo to logiku, teď už ne, protože svět už není mladý. Mimochodem, trh se začal orientovat na teenagery teprve v poválečných letech, do té doby to nikoho ani nenapadlo, protože nakupovali ti starší.

A čísla jsou jasná. Do roku 2030 se počet zákazníků ve skupině od osmnácti do devětačtyřiceti rozroste jen o dvanáct procent, v kategorii nad padesát a výš to bude o celou třetinu.

Takto to totiž bude všude. Třeba ve Francii budou v roce 2030 lidé nad padesát nejbohatší skupinou. Ne proto, že by měli nejvyšší příjmy, ale proto, že jich bude mnoho a dohromady budou brát a utrácet nejvíc peněz.

Na přítomnost starší generace, která chce být aktivní a díky desetiletím na joggingu a jogurtu na to má sílu a chuť, narazíte na vysloveně nečekaných místech. Hospodářské noviny před časem citovaly manažera brněnské firmy Triexpert, která prodává potřeby pro běhání a triatlon: „Lidé mezi padesátkou a šedesátkou tvoří asi třetinu našich zákazníků,“ řekl. Ještě vyšší číslo, často až polovinu, uvádějí prodejci luxusních aut, hodinek a značkového oblečení.

Ale to stále není všechno. Například průměrný Američan od padesáti nahoru sleduje televizi asi 190 hodin měsíčně. Mladý Američan jen 110 hodin. Ke komu by měla opravdu mířit skladba programu?

A abychom se vrátili na začátek: na koho by měla být zaměřena reklama cestovní kanceláře, když téměř polovinu všech dolarů za cestování utratí Američan ve věku nad padesát let? Průměrný věk turisty jedoucího dnes s cestovní kanceláří je 47,5 roku. A v Česku se to nijak lišit nebude. Mimochodem, něco podobného spočítali i Japonci, kde v roce 2025 mají být turisté nad 65 let nejpočetnější skupinou cestující do ciziny.

Ale teď odvrácená strana mince. Stáří nezastavíte a stárnoucí generace nebude moci dělat triatlon nebo brázdit Karibik či národní parky až do konce.

Lidé budou stárnout, i když budou mít odjoggováno padesát let a spořádají ještě víc jogurtu a brokolice. Bude třeba jim pomoci.

Kdybychom měli parafrázovat název známého filmu, tato země bude muset být pro starý.

Staří lidé budou potřebovat trochu jiný svět, než v jakém žili. A ten se už připravuje. Jsou to často jen detaily. Supermarkety sice milují hladké podlahy, které se snadno setřou, ale toho se staří lidé bojí, protože by mohli uklouznout. Tak přijdou ke slovu jiné povrchy.

Řetězce také už tuší, že méně je více: obchody by se měly zmenšit, protože na haly velikosti hangárů nemají důchodci sílu ani náladu. Počítá se také s tím, že mezi regály budou lavičky pro odpočinek a u regálů budou na pružných šňůrách silné čtecí brýle nebo lupy, aby si lidé mohli přečíst třeba nutriční hodnoty.

Nápisy budou větší a kontrastnější. V obchodech by také mělo být více světla. Uličky budou širší kvůli snazší orientaci. Běžné zboží nebude v regálech ani dole, ani nahoře, ale tak, aby bylo pěkně na dosah třeba i z elektrického vozítka.

Dopravní značky budou větší a písmo na nich také, zřetelněji by měly být odděleny jízdní pruhy. Je to důležité, protože v každém čtvrtém autě bude od roku 2029 sedět za volantem senior.

Ale počítá se i s detaily, které znějí téměř bizarně. Třeba s posilovnami pro důchodce. Posilovací stroje mají hydrauliku, aby se snížila zátěž na zatuhlé klouby seniorů, sedačky lze odejmout, aby se tam dalo zajet s vozíkem.

Lidé vymýšlejí opravdu důmyslné věci. Katherine Freudová dostala nápad, když jejího čtyřletého syna Ryana srazil na silnici před domem čtyřiaosmdesátiletý řidič, na němž bylo vidět, že už není úplně ve formě. Ryan přežil a jeho matka začala rozesílat do novin rozhořčené dopisy. Ptala se, jak je možné, že takoví lidé mohou řídit a ohrožovat okolí. Pak si uvědomila, že bez auta by ten muž žil jako ve vězení. A tak vymyslela firmu jménem ITNAmerica, která se rozšířila po celé Americe. Důchodce potřebuje někam odvézt, tak si zavolá na dispečink a přijede dobrovolník, jemuž potom zaplatí mnohem méně než taxikáři. Ale ten hlavní nápad je někde jinde. Dobrovolníkem bude pravděpodobně někdo, kdo má na druhé straně Ameriky také starou maminku nebo tatínka, kteří potřebují čas od času odvézt. Tím, že sám jezdí, sbírá pro ně kredity, takže oni zaplatí mnohem méně nebo jedou zadarmo. A ještě jeden nápad: když má senior auto, které už nemůže řídit a přenechá ho ITN, opět má spoustu kreditů.

Něco podobného mají v Japonsku, ale místo převážení autem se tam dobrovolník stará o penzistu. Není to nezištné: za každou hodinu získá kredit, za nějž má jeho rodič někde daleko nárok na to, aby se někdo jiný zase staral o něj.

V Bostonu vymysleli síť, kde mají důchodci možnost za poplatek zavolat kdykoliv pohotovostnímu rádci, jenž jim zjistí, zařídí či poradí takřka cokoliv. V Maine zase místní lékaři zavedli síť, kde kontrolují seniory v jejich domech pomocí webkamer.

Šíří se projekty, které mají spojit mladé a staré. V Nizozemí a Dánsku mají už dlouho domy, kde bydlí společně důchodci a začínající rodiny, aby si vzájemně pomáhali. V Portugalsku zase párují osamělé důchodce, kteří potřebují společnost, s vysokoškolskými studenty, kteří potřebují levné bydlení.

Ale to jsou jen detaily, drobné řemeslnické opravy mrakodrapu, který se začíná celý sypat. Britští spisovatelé Martin Amis a Christopher Buckley přišli se svéráznými návrhy na řešení celého problému stárnutí. Oba připomínají nápady z filmu Povstání starců. Amis navrhuje, aby senioři, kteří zvolí eutanazii, dostali od státu sklenici martini a medaili, Buckleyho napadlo, že by za to měli třeba deset let před penzí daňové úlevy. Ale oba nápady jsou samozřejmě jen ironií.

Možná totiž nemusí být všechno tak žhavé. Protože stárnoucí generace je více fit fyzicky i duševně než generace jejich rodičů a protože důchody asi nebudou nijak vysoké, budou senioři nakonec chtít déle pracovat.

Neříkejte, že už na to nemají a že budou přítěží. Čísla ukázala opak.

Automobilka BMW udělala pokus. Obsadila jednu výrobní linku tak, aby dělníci měli věkové složení, jaké lze očekávat za několik let. V první fázi byli „důchodci“ opravdu horší než mladší kolegové. Ale pak se ukázalo, že stačí provést několik desítek nepodstatných změn a staří se vyrovnají mladým. Ty změny jsou téměř komické: bylo nutné umožnit lidem, aby si občas mohli při čekání na další akci sednout, zajistit nastavitelnou výšku pracovního místa, aby nemuseli tolik namáhat bolavá záda, dát jim pohodlnější boty, osvítit víc provoz a podobně. Stačilo to.

Ale jsou i jiné námitky. Starší lidé bývají třeba nemocnější. Zní to logicky, ale čísla v Americe ukazují, že to není pravda a situace je spíše opačná. A pokud jde o pracovní výkonnost, je to podobné: starší lidé nejenže jsou méně nemocní, ale také jsou věrnější firmě a nemění místa, jsou týmovější, zkušenější a lépe se chovají k zákazníkům. Samozřejmě, v dolech to asi platit nebude.

Je tady ale jiný problém, který mají šéfové: co až starší zaměstnanci začnou odcházet do důchodu ve velkém? Toto se začíná řešit „fázovaným odchodem“. Tedy postupně se krátícím počtem odpracovaných hodin či připraveností vracet se v případě potřeby zpět do práce a podílet se na nějakém projektu. Pokud vám to připomíná částečný úvazek, jste blízko. Podle propočtů Evropské unie by to zabilo dvě mouchy jednou ranou: pokud by je firmy umožňovaly v širším měřítku a nejen pro starší pracovníky, mohly by tím podpořit větší porodnost, protože pro mladé rodiny by pak nestála otázka děti, nebo kariéra a peníze jako vyslovené buď, anebo.

Teď ostrý střih. To všechno vypadá optimisticky, takže by to mohlo zastřít základní problém. Stárnutí populace bude stát obrovské peníze. Američané si spočítali, že v roce 2017 poprvé vyberou na penze míň peněz, než kolik budou potřebovat. A pokud nedojde k zásadní opravě systému, v roce 2041 se sesype.

Protože to bude stát peníze, postaví stárnutí populace staré proti mladým a děti proti rodičům. Už padají slova jako generační války.

Neberte to doslova. Tady je drobný příklad, jak to vypadá ve skutečnosti. Britská vláda odsouhlasila příspěvek důchodcům na vytápění bytů v zimě. Je to něco mezi dvěma a třemi stovkami liber. Ale dohromady to dělá dvě miliardy. Podobně penzisté nemusí platit televizní poplatky a mají zadarmo autobus. To první vyjde na tři čtvrtě miliardy, to druhé na miliardu a něco.

Proč ne. Jenže je to v době, kdy se mladým kvůli utahování opasků zvyšuje školné a ruší se jim další výhody. Obdobné je to v Americe, kde se v rozpočtech měst i států přesouvají dolary na projekty pro seniory, zatímco se přiškrcují výdaje na školství či dětská hřiště.

A tak to půjde rok po roce. Mladí lidé roku 2030 budou mít na své straně budoucnost, zatímco staří sílu svých voličských hlasů. Skoro to vypadá, že poradci by měli politikům doporučovat, aby se při budoucích kampaních nefotili, jak objímají dítě z davu, ale nějakého důchodce. Ti nejenže budou tvořit velkou skupinu, ale také budou chodit k volbám. Věkové nůžky se totiž otvírají i při volbách. Když Američané v roce 2010 zvolili podruhé Baracka Obamu, přišlo k volbám 76 procent voličů nad pětašedesát let, zatímco ze skupiny do čtyřiadvaceti let jich přišlo jen 44 procent. Mladí tolik nechodí. Je to trend.

Nakonec, je to rozhodnutí.

Ale hrozí jim, že dopadnou jako Tim Burdenski.

Tim je jedním z německých deseti „Dětí milénia“. Narodil se v prvních vteřinách nového tisíciletí. Jedna televize o něm od té chvíle natáčí časosběrný dokument. Ale v roce 2030 ho mohou ukončit, protože Burdenski je mrtev.

Televizní reportérka vyráží pátrat po příčině. A zjistí, že všechno je jinak. Burdenski žije, ale skrývá se v komunitě mladých lidé v berlínské čtvrti Schöneberg, které se teď říká Höllenberg. Z Krásného vrchu je teď vybydlený Pekelný vrch. Mladí lidé tam žijí jako v nějakém ghettu z 19. století, nosí hadry a živoří, jsou mimo dosah zákona i zdravotního pojištění, na něž nemají.

Jsou obětí stárnutí populace. Přenosnou prodejnu párků, kterou nosí na ramenou, například obsluhuje bývalá učitelka.

Ukazuje se, že leccos z toho, co zdánlivě usměvavý a optimistický Tim, který byl talentovaným grafikem, v minulosti vyprávěl dokumentaristům, byly lži. Patřil mezi ty, jejichž budoucnost zruinovaly náklady na péči o rodiče a prarodiče a na placení jejich operací.

Nakonec umírá i jeho manželka Paula. Má rakovinu, ale léčit se může jen na ubohé ilegální klinice, protože kvůli zvyšujícím se nákladům na zdravotnictví museli všichni občané před lety podstoupit genové testy odhalující pravděpodobnost různých onemocnění. A protože u ní dopadly špatně, pojišťovny ji odmítly.

Detaily příběhu nejsou důležité. Podstatné je, že se jmenuje Povstání mladých a odvysílala ho německá televize jako pokračování „dokumentární fikce“ Povstání starých.

Oba filmy patřily k sobě jako spojité nádoby.

Moje auto řídí samo

Budoucnost jsem potkal na cestě k Jadranu. Jeli jsme s kolegou a najednou jsem zjistil, že neřídí. Auto projíždělo zatáčku samo. Sledovat, jak se mu volant sám točí, bylo skoro na husí kůži. Bylo to, jako kdyby mu na klíně seděl někdo neviditelný. Když se pak přilepil za vůz před námi, auto mu začalo samo brzdit.

Pak mi vyprávěl, jak brzy podobná chytrá auta pojedou k Jadranu tak, že utvoří vláček, v prvním voze budou profíci a řidiči za nimi si budou prohlížet krajinu, protože auta sama budou udržovat křivku vyjetou prvním vozem. Budou si také hlídat odstupy, brzdit, přidávat plyn – a nikdo se nebude bát.

Než se na to podíváme zblízka, na rozehřátí jednu rychlou hádanku. Co je podle vás pravda: že v roce 1995 dojelo auto bez řidiče z Mnichova do Kodaně a zpátky, nebo že v roce 2010 auta bez řidiče dojela z Itálie přes půlku Evropy, Rusko, Sibiř a celou Čínu až do Šanghaje?

Byl to chyták. Správné jsou obě možnosti.

Jsme totiž dál, než bychom si mysleli.

Třeba takový Anthony Levandowski to ví dobře. V posledních letech každý pracovní den kolem osmé ráno naskládal své dvoumetrové hubené tělo za volant auta, kterým potom jel dvě hodiny do práce. Jel městskými ulicemi, po dálnici a přes venkovské kopce severní Kalifornie porostlé borovicemi. I když tak doslova bychom to brát neměli.

Levandowski se jen vezl.

Řídilo auto. On nedělal nic.

Dokonce si mohl dát ruce za hlavu a protahovat se na sedadle, zatímco jeho lexus zrovna někoho předjížděl. Nebo si mohl dělat poznámky pro dopolední poradu. Levandowski je jedním z šéfů projektu samořídicího auta společnosti Google, čili vozu, do kterého si člověk jenom sedne a řekne, kam chce dovézt.

Nejdřív jezdil v polovičním utajení. Auto bylo nápadné, protože na střeše se mu točila věžička s laserem, mělo radar, kameru a anténky, ale když se ho na to někdo zeptal, tvrdil, že je lovec tornád, mapuje výskyt komárů nebo že hledá duchy.

Teď už má jeho vůz na bocích nápis „self-driving car“, samořídicí auto. Ke konci roku 2013 měla za sebou skupina vozů společnosti Google asi jeden a čtvrt milionu kilometrů v běžném provozu a bez jediné nehody. Mimochodem, při ujetí takové vzdálenosti udělá průměrný americký řidič dvě havárie.

Vlastně jedna havárie tu byla také. Ale tu způsobil člověk. Stala se ve chvíli, kdy byl vůz přepnut na manuální řízení. Řidič narazil do auta před ním, které prudce zabrzdilo.

Vidět, jak jezdí auto bez řidiče, může každý. Podobné vozy vyvíjí řada předních automobilek, například Mercedes Benz, Volvo, Nissan, Toyota, Ford, Audi či BMW. A zdá se, že jsou také hodně daleko. Na internetu jsou tato auta k vidění, jak se prodírají městskými zácpami, uhánějí po dálnicích, jedou po zaprášené klikaté cestě metr od propasti kdesi v horách. Nebo stříhají slalom mezi kužely tak svižně, až se vždy nahýbají na jednu stranu. Anebo suverénně samy parkují poté, co řidič už vystoupil. Nebo kličkují osmi ostrými zatáčkami sanfranciské Lombard Street, o níž se říká, že je nejstrmější klikatou ulicí světa. Anebo zatáčejí smykem a točí se do kruhu na ulici v New Yorku. V jednom případě auto „řídí“ slepec.

Podvědomě jsem očekával, že vůz, kterým jsem jel k Jadranu, se bude chovat nedokonale, asi jako robot hrající ve starší filmové komedii. Že se bude posunovat trhavými, váhavými pohyby. Ale rychle jsem zjistil, jak jsem se spletl. Toto auto jede úplně stejně, jako kdyby ho řídil profesionální řidič. A jak ještě uvidíme, dokonce líp.

Protože těch záběrů na internetu je opravdu hodně, může se ales-poň na dálku svézt samořídicím autem každý. Když jsem to udělal, nejvíc mě překvapilo, že vůz vypadá zevnitř úplně normálně. Jako každý jiný. Žádný kosmický řídící pult. Ale když se auto rozjelo, v první chvíli jsem se ve své kůži necítil. Úplně stejně, jako tehdy na cestě do Chorvatska.

Hlavní pocit: je to jako jízda s duchem.

Nejhorší je volant, který se točí sám. Řidič sice sedí na svém místě, ale ruce má v klíně. A aby kameře ukázal, že s tím nemá opravdu nic společného, ještě je zvedne. Není to příjemné, i když to prožívám jen virtuálně od počítače.

Brzy je však jasné, že auto dobře ví, co dělá. Na jednom záběru chce řidič v sousedním pruhu zahnout do toho, v němž jede „můj“ vůz; ten hbitě přejíždí do dalšího pruhu, aby udržel vzdálenost. Je to téměř synchronizovaný pohyb, protože počítač zaznamenal manévr vedlejšího auta dřív, než by to dokázal člověk, a zařídil se podle toho. Když před námi auto prudce zabrzdí, samořídicí vůz plynule zpomaluje, protože to věděl o chvíli dřív než my a má více času. Celkový dojem je, že vůz po silnici spíše plachtí, než jede: žádné trhání, jen plynulé dojíždění, zbrzďování nebo hladké zaplutí do mezery. Auto klouže provozem, jako když výborný tanečník waltzu v sále klouže plným parketem.

A teď to nejlepší. Není to žádná hračka, po níž se slehne zem. Za několik let prý jsou tady.

Až budete v příštích dvou, třech letech trpět v zácpě nebo v hustém provozu ve městě, mohlo by vás vyděsit auto, které bude přejíždět do vašeho pruhu, ale řidič si bude číst noviny. Něco takového slíbily značky Audi, Volvo či BMW, zatímco Cadillac a Nissan chtějí umožnit řidičům, aby svěřili řízení autu i na dálnici.

A do roku 2020 by měla být v prodeji plně autonomní auta.

Nyní několik výhledů, jak to bude dál. V detailech se liší, ale trend je zřejmý. Konzultantská firma Navigant Research optimisticky odhaduje, že do roku 2035 se bude ročně prodávat 95,4 milionu samořídicích aut, což bude představovat tři čtvrtiny všech nových osobních vozů, jež si lidé koupí.

Firma ABI Research zveřejnila zprávu, podle níž se plně autonomní vůz stane realitou v roce 2020 a do roku 2032 jich na americké silnice vyjede deset milionů.

Analytici ze společnosti IHS Automotive došli k závěru, že v roce 2025 se na světě prodá 230 000 samořídicích vozů a v roce 2035 už to bude 11,8 milionů. Z toho bude sedm milionů aut, kde si řidič bude moci přepnout řízení na manuál, kdežto zbylých 4,8 milionů už budou vozy, které si do řízení nenechají od člověka ani špitnout.

Taková budoucnost bude mít své plusy, ale také stíny.

Nejdřív tedy ty lepší zprávy.

Ta hlavní je ranou pro lidské ego. Auta umějí řídit lépe než vy. Dokonce jsou za volantem lepší než Michael Schumacher, Jackie Stewart nebo Emmerson Fittipaldi.

„Jeli jsme jednou v noci lesem a auto najednou zpomalilo tak, až jsme se pohybovali krokem,“ vyprávěl magazínu The New Yorker jeden řidič zkušebního vozu. „Co se sakra děje, pomyslel jsem si. Zbláznil se počítač? Pak jsme zjistili, že po krajnici si vykračuje jelen.“

Vůz na rozdíl od člověka vidí i v noci. Ale toto je jen symbolický příklad, protože jeho převaha je mnohem širší.

Lidé jsou ve své podstatě mizerní řidiči. Telefonují a jezdí na červenou, bliknou doprava a zatočí doleva. Občas si dají několik piv nebo se otáčejí dozadu, aby uklidnili pejska či nezdárného potomka. Dostávají za jízdy křeče nebo infarkty, usínají, hledají něco v mapě nebo kabelce. Pohádali se s manželkou, chtějí někoho agresivně předjet nebo se snaží vyhnout ježkovi. Odborníci spočítali, že za 93 až 95 procent všech nehod mohou lidé.

Ale auto, které má místo mozku počítač, není nikdy ospalé a nikdy nepřemýšlí, kdo má přednost, natož aby se spletlo. Zná dopředu každou zatáčku, vidí každý strom a kandelábr. Všechno vyhodnotí dřív a spolehlivěji. Jezdí plynuleji a bezpečněji.

Je to tím, že člověk nemá v hlavě laser, radar, globální poziční systém a další vymoženosti. Laser na střeše samořídicího vozu Google vypadá jako zařízení na chladicích dodávkách, ale je to přístroj, který má čtyřiašedesát paprsků, otočí se desetkrát za vteřinu a nasnímá 1,3 milionů bodů do vzdálenosti asi sta metrů. Ale ve výrobě už je nový laser, který uvidí na 350 metrů, bude mít třicetkrát lepší rozlišení a na sto metrů si všimne předmětu o průměru pěti centimetrů. Navíc už nebude vypadat jako doplněk chladírenského vozu, protože se zmenšil do velikosti hrnečku na čaj.

Auto s ním bude ohledávat terén, porovnávat pozici s navigací, stokrát za vteřinu přeměří vzdálenost od krajnice a ostatních vozů a propočítá optimální rychlost, bude komunikovat s jinými vozy a předávat si s nimi informace o stavu vozovky a dopravní situaci. Některé automobilky kvůli tomu dokonce zkoumají ryby. Ano, ryby. Ty se pohybují v obrovských hejnech, a přesto se nikdy nesrážejí, dokonce ani ve chvíli, kdy všechny najednou prudce „přidají plyn“ a změní směr.

Díky této koordinaci by měla být silniční doprava mnohem bezpečnější a plynulejší. Experti si jsou jistí, že bude méně nehod a – což je zvláštní – jízda bude rychlejší, protože samořídicí vozy si to budou moci dovolit. Bude méně dopravních zácp. A provoz bude i levnější: autonomní vozy nejenže při plynulé jízdě nespotřebují tolik paliva, ale navíc budou umět vytvářet vláčky, jako je ten váš cestou k Jadranu, takže pojedou úsporně stejně jako cyklisté, kteří se téměř bez šlapání vezou v pelotonu.

Dokonce si budete moci obrátit sedadla dozadu a hrát s dětmi Zelenou louku.

Ale asi to neuděláte.

Budete totiž dobře vědět, že samořídicí auto je geniální výrobek, ale současně je neuvěřitelně tupé.

Když vy jedete po silnici a bandita v protisměru přejede na vaši půlku, nemáte problém uhnout na krajnici. Jenže toto samořídicí vůz neudělá. Je naprogramován tak, že tato čára je pro něj tabu. I když to lze samozřejmě přeprogramovat. Anebo toto: jedete, od protisměru vás dělí plná čára a do vašeho pruhu tak metr zasahuje spadlá větev. Široko daleko žádné jiné auto, tak uděláte myšku, na okamžik přejedete plnou čáru a vrátíte se do svého pruhu. Samořídicí vůz to neudělá. Nesmí. Radši by si nasypal písek do motoru. Nebo toto: stojíte na křižovatce, máte přednost zprava, a jak do ní vjíždíte, už tam strká svůj čumák vůz zleva, aby všechno urychlil. Vy víte, že si jen najíždí, a tak klidně pokračujete. Jenže chytrý vůz zastaví, aby zabránil srážce, a způsobí zmatek. Kdyby byly na silnících jen autonomní vozy, bylo by všechno strojově jasné. Ale to nikdy nebude, protože spousta lidí bude chtít řídit sama. Chytrá auta se budou muset naučit cítit jako řidiči.

Těch problémů je ale daleko víc. Když se stane nehoda, škodu řeší viník. Ale kdo potom odpovídá za chybu autonomního vozu? Výrobce?

A ještě jedna věc. Řidič má obvykle úsudek. Když před něj vběhne dítě, raději strhne volant a narazí do stojícího auta, protože usoudí, že to je lepší řešení. Jenže chytré auto si ze dvou překážek chytře vybere tu menší.

Ale to všechno lze vyřešit. Hovoří se o tom, že v budoucnu budou auta na vodík, elektřinu, vzduch, že to budou vznášedla nebo obojživelníci, ale tu hlavní a podstatnou revoluci na silnicích obstarají chytré vozy.

Už dokonce víme i to, kolik to bude stát. V roce 2025 bude samořídicí vůz, který půjde přepnout na manuál, o sedm až deset tisíc dolarů dražší než jeho obyčejný bratr. V roce 2030 už bude dražší jen o pět tisíc a za dalších pět let bude čistě autonomní vůz, který už nebude potřebovat řidiče, dražší jen o tři tisíce.

Některé vozy budou jako dopravní letadla, která letí na autopilota a kapitán se ujímá řízení jen občas. Ale pak přijdou ty, které už člověka za volant ani nepustí. Odborníci barvitě líčí, jak si je přivoláte pomocí aplikace na chytrém telefonu, ony se za několik minut samy přistaví, dovezou vás na místo a odjedou, takže nebudete muset parkovat.

Něco takového, byť zatím v hodně zjednodušené formě, chce zavést britské město Milton Keynes už v roce 2015. Podobné projekty lze ale očekávat i jinde: tato auta budou jezdit jako taxíky a pak jako dodávky.

To si ještě asi umíme představit. Ale fantazii se skoro vymyká to, co z toho má plynout: lidé začnou vidět v autech stále víc službu než majetek, nebo dokonce zrcadlo svého postavení. Když se budou moci dopravovat z místa na místo jen tím, že kliknou na chytrý telefon, vlastnictví vozu se stane spíše volbou než nezbytností. A auta, která budou takto pendlovat ulicemi měst, budou úplně obyčejná vozítka a nám to bude jedno.

Samozřejmě se tomu nechce věřit, protože po více než sto letech života s autem jako by se láska k nim a požitek z řízení navěky vypálily do lidské DNA. Teď zjistíme, jestli to tak je opravdu. Odborníci si myslí, že ne. Zatímco my, když se chceme s někým potkat, něco zařídit nebo vidět, sedneme do vozu a jedeme, dnešní děti se „sejdou“ na počítači a připadá jim to zajímavější. A milovníci volantu si prý mnohem více užijí při virtuálním řízení, které bude na prožitky stejně dokonalé jako to skutečné, a navíc nebudou svazováni provozem, předpisy a zácpami.

Že by člověk dokázal žít bez volantu v ruce? Paradoxně toto zní jako nejodvážnější část celé automobilové budoucnosti.

Ale na ty vláčky, jimiž jednou pojedete k Jadranu, můžete vsadit už teď.

DeadMalls.com čili jak budeme nakupovat

Takřka jediný člověk, kterého jsem tam viděl, jsem byl já sám, jak jsem se odrážel v zrcadlech a výkladech. Jinak jsem moc lidí nepotkal.

Toulal jsem se tam hodinu a půl a připadalo mi to jako měsíc a půl. Byl večer, všední den, a já už jsem věděl, jak bylo Robinsonovi na pustém ostrově. Ale spíš to připomínalo strašidelný zámek, protože tento shopping mall postavili s rozmachem, pompou a obrovskými sloupy okoukanými zřejmě z plánu města Germania.

Také se jmenoval King of Prussia, Pruský král.

V obchodě s obuví by pohodlně zakotvila letadlová loď, v chodbách by mohly závodit formule jedna, tedy pokud by jezdce nepopouzelo, že by za každou zatáčkou měli spoustu rozlehlých obchodů se sedacími soupravami.

Jen lidé scházeli.

Nudil jsem se a jen jsem bloumal. Až později jsem se dozvěděl, že King of Prussia je největší shopping mall Spojených států. Nikde jinde nemají tolik prodejní plochy jako v tomto obchodním centru poblíž Filadelfie. Kdyby mi to řekli dopředu, alespoň bych si užil, že jsem v takovém brontosaurovi.

Takto mi to připadalo jen předimenzované a nablýskané, ale přesto nějak upadající. Prázdnotu jsem vyhodnotil jako kombinaci pozdních hodin a dozvuků ekonomické krize. Ale ve skutečnosti za ní bylo něco jiného. Byla příznakem krize shopping mallů. Americké katedrály konzumu to mají v podobě, v jaké je známe dnes, spočítané.

Pro mě, který jsem je viděl poprvé v roce 1990 a byl jsem oslněn nekonečným množstvím obchodů, lidí a napodobeninami říček i s palmami uprostřed hlavní nákupní ulice, je to neuvěřitelná zpráva. Ale z jedenácti set velkých zastřešených shopping mallů, které v Americe byly, jich už dvě stě zavřelo a dalších dvě stě má prázdnou víc než třetinu obchodů.

Poslední velký krytý shopping mall byl dostavěn roku 2006 a řadu let se protahuje otevření gigantického mallu Xanadu v New Jersey, kde kromě jezírka pro rybaření, ledové plochy a kryté umělé sjezdovky měl být také desetimetrový čokoládový vodopád, což už zní jako orgie marnivosti. A také jako hudba ztracených časů.

Prsty v tom má samozřejmě krize, ale shopping mally nechytají druhý dech ani přesto, že Amerika začíná víc nakupovat. Navíc měly potíže řadu let předtím, než krize začala. „Shoppers“, zákazníci, totiž utrácejí jinde. Chtějí nakupovat levněji, pohodlněji a rychleji. Mladá generace, která se vždy potulovala po mallech, se teď místo toho potuluje po sociálních sítích a všichni dohromady už chtějí něco jiného. Shopping mall už je nebaví. A také už nevyhovuje měnícímu se životnímu stylu. Američané opouštějí svá předměstí a stěhují se blíž k centrům měst. Začala s tím mladá generace, protože když někdo bydlí sám nebo v páru, domek nepotřebuje. A starší mizí z předměstí také. Život ve městě je pohodlnější a také levnější, protože není třeba tolik jezdit autem.

Victor Gruen by měl možná z úpadku shopping mallu radost. Přesto, že je to jeho dítě. Zplodil ho, ale na konci života ho zavrhl.

Gruen totiž vymyslel něco, co mu mělo nahradit klidnou evropskou ulici s obchody a kavárnami, po níž se mu v Americe stýkalo. Něco, co ve Vídni 30. let, kde žil ještě jako Viktor Grünbaum, bylo zcela běžné.

A tak vídeňskou ulici postavil na americkém předměstí. Jenže po americku. Zavedl jediný obrovský blok s obchody, prostor uprostřed byla ulice nebo náměstí, kde měli lidé posedávat a popíjet kávu. Celé to nechal zastřešit a klimatizovat na 24 stupňů, takže uvnitř panovalo „věčné jaro“, jak se tehdy nadšeně psalo.

První shopping mall, který vyprojektoval, vyrostl roku 1956 v Southdale v Minnesotě. Vymyslel pro něj různé prvky a triky používané dosud. Parkoviště bylo víceúrovňové, takže zákazníci to měli blíž a nebyly návaly, protože část šla z přízemí a část z patra. Řidiči našli parkovací pruhy označené obrázky zvířat, aby nebloudili při hledání vozů. A zábradlí uvnitř mallu bylo průhledné, aby návštěvníci mohli vidět obchody v patře naproti, nad nimi či pod nimi a chytali se tak snáz do obchodnických pastí. Bylo to, jako kdyby bratři Wrightové nesestrojili jen první letadlo, ale rovnou ho vytáhli ze stodoly už se sklopnými stolečky a otvory na sluchátka.

Do 70. let shopping mally ovládly Ameriku a pak i svět. Když Gruen přijel na starý kontinent, s překvapením zjistil, že v nich Evropané nevidí evropskou ulici, ale něco vysloveně amerického, a proto je nadšeně kopírují.

Několik dalších desetiletí bylo zlatou dobou shopping mallu. V Americe změnil nákupní kulturu i životní styl a jeho klony rostly po světě od Hondurasu po Kazachstán. Byla to doba, kdy nic obrovského nebylo dostatečně velké a nic výstředního dostatečně přitažlivé. V Kanadě otevřeli mall, kde byl bungee jumping a bazén se lvouny. Mall of America, největší americký mall co do počtu obchodů, má pod svou střechou tři horské dráhy. Ale přesto jsou to jen domečky ve srovnání s tím, co mají jinde.

Zatímco americkým mallům pomalu dochází dech, v Číně vyrostl největší mall světa s prodejní plochou dvakrát větší, než mají v King of Prussia. A zatímco v Mall of America mají 520 obchodů, v největším čínském mallu jich mají 2 350, a v největším na světě, který je kupodivu v íránském Šírázu, dokonce 2 500.

Má to háček, který je dobře vidět na tom čínském: vyjímá se hezky v tabulce, ale jinak je to katastrofa. Když před osmi lety otevřel brány, nebylo tam obsazeno ani padesát obchodů, teď jich zeje prázdnotou stále více než třetina.

Možná je už ani nenaplní, tedy jestli bude svět kopírovat americký trend. Víc než nablýskané butiky a horské dráhy je totiž dnes možná symbolem amerického shopping mallu webová adresa DeadMalls.com. Tato stránka je epitafem nad vynálezem Victora Gruena. Kliknete si na ikonu s nápisem Dead Malls Stories, příběhy mrtvých mallů, a rozbalí se seznam více než čtyř set shopping mallů od Alabamy po Wisconsin, z nichž už jsou jen prázdné vraky. Je tam jejich historie, najdete tam fotky a příběhy těch, kdo do nich chodili nakupovat nebo se uvnitř zamilovali. Nebo si zde můžete přečíst novinový výstřižek se zprávou o vánočním zázraku v michiganském North Kent Mallu, kde se třiašedesátiletému Vernu Harrymanovi vrátil zrak do slepého oka, když při rychlé kondiční chůzi narazil do sloupu. Obrátil se na kamaráda, s nímž trénoval, aby se ho zeptal na jeho cestu do Číny, bum a bylo to. Ale běžnější jsou snímky pustých krabic budov obrostlé plevelem a obklopené rozpukanými parkovišti. Ze sentimentálních osobních vzpomínek je překvapivě cítit, že lidé k nim měli dokonce osobní vztah.

A v seznamu budou přibývat další jména.

List Financial Times odhadl, že v příštích pěti letech se definitivně zhasne v dalších patnácti procentech amerických shopping mallů. Jejich éra jako nákupního místa čísla jedna se blíží ke konci. Když jste tam a vidíte ty hezké osvětlené obchody, nechce se tomu ani věřit. Ale jak zdání klame, je patrné doma v Česku. Nezdá se to, ale Praha, Liberec a Olomouc mají v poměru na počet obyvatel víc obchodů než Londýn. A pokud jde o plochu v nákupních centrech, předhání Praha či Liberec také Paříž či Mnichov. Praha zhruba dvakrát, Liberec dokonce třikrát. Když si do této statistiky zabudujete vzpomínky na předvánoční návaly v českých katedrálách konzumu a zprávy, že v plánu jsou stavby dalších, máte dojem, že u nás jim potíže nehrozí. Omyl. Česko začíná být obchodními centry přeplněné, zákazníci přesyceni a spousta z nich má problémy. Nadpoloviční většina jich je na prodej. A to je jen začátek. Jak to bývá ve všem, ta skutečná americká vlna k nám naplno dorazí teprve se zpožděním několika let.

Tím jsme opět zpátky v Americe, která už teď řeší dvě otázky. Co se shopping mally? A co bude dál?

V odpovědi na první otázku je obsažena i část odpovědi na tu druhou. Ale nejdřív několik bizarností. V Clevelandu udělali z části jednoho mallu to, co ostatně kvůli skleněné střeše i připomínal: obrovský skleník. Pěstují tam a rovnou prodávají salát, špenát, jahody a bazalku. V Detroitu navrhují udělat z mallu farmu. Jinde se z části mallu stal výběh pro psy či zde vznikla chodecká dráha, někde do svatostánku konzumu dodali skutečný svatostánek, protože tam otevřeli kostel.

Tím jsme se dostali blíž i k řešení problému, co bude dál. Ale ještě zbývá něco dodat. Všechny shopping mally mají kromě řady obchůdků a butiků alespoň jeden velký supermarket nebo obchodní dům. V Americe jim říkají kotvy, česky bychom řekli asi tahouni. Kotvy drží návštěvnost. Jenže teď už netáhnou, jelikož zákazníci mají hlouběji do kapsy a raději nakupují přes internet nebo ve slevových řetězcích. Kotva už nekotví.

A tak majitelé musí sehnat někoho, kdo ji nahradí. Proč ne kostel. Nebo střední školu. Nebo zdravotní středisko. V Brazílii umístili v jednom shopping mallu kliniku, kde se ohlásíte a pak místo čekání jdete nakupovat. Když na vás dojde řada, prozvoní vás. V zemích se stárnoucí populací by to mohli brát jako dobrý nápad. Podobně to mají zařízeno v Německu, ve Švédsku mají v jednom nákupním centru zase knihovnu a městský úřad. Bude tam víc restaurací, kin, kanceláří – všeho, co přiměje lidi, aby tam přicházeli a zůstali déle.

Tento přístup znamená revoluci. Dosud všechno fungovalo tak, že lidé chodili do shopping mallu hlavně za nákupy. Odhady uvádějí, že za dvacet let budou obchody s knihami, módním oblečením nebo nábytkem do značné míry nahrazeny školami, klinikami, úřadovnami, sídly firem, hotely, akvárii, kasiny, autosalony nebo třeba masérskými salony, jež budou hlavním magnetem přitahujícím lidi. Vlastníci shopping mallů budou hovořit s nájemníky tohoto druhu dřív než s velkými obchodními domy.

Lidé samozřejmě nepřestanou nakupovat. Ani nebudou nakupovat míň. Jenže teď chtějí něco jiného. Vlastně chtějí něco starého, co se stává opět novým. Chtějí opravdovou ulici a ne jen umělou náhražku.

Střechy půjdou pryč – jejich stržení plánuje i řada starších mallů – a pod širým nebem vznikne skutečná ulice, i když se jí vznešeně říká lifestyle center, centrum životního stylu. Tento název maskuje ďábelskou lest: ulice má všechny funkce shopping mallu, ovšem vypadá úplně jinak. Stromy jsou opravdové a domy vypadají také jako opravdové. Třeba shopping mall Venezia v Las Vegas vypadá téměř jako skutečné Benátky. Kanály pod širým nebem, obchody jsou jen v přízemí, protože tak to je i v běžné ulici.

A kolem těchto center bude spousta zábavy a povyražení. Zábavní parky a adrenalinové atrakce, protože shopping mall se mění v zábavní centrum. Dokonce i obchody se zapojují: obchod Globetrotter v německém Frankfurtu má lezeckou stěnu a cyklistický okruh.

Victoru Gruenovi by se to líbilo a konce shopping mallu by asi nelitoval. „Zmrzačili moji ideu,“ řekl po letech, když viděl, že se z jeho ulice, kde se měli lidé v klidu setkávat, stala bezduchá prodejní linka.

Otázkou je, zda všechny ty změny nepřijdou pozdě. Lidé už nakupují jinak. Proč by se měli někam vláčet, když si skoro všechno mohou objednat na internetu a najdou to přede dveřmi. Jen do roku 2016 má být podíl internetu na vzrůstu objemu prodeje ve Francii, Německu a ve Velké Británii neuvěřitelných devadesát procent.

A chytré hlavy zkoušejí nápady, které možná vypadají bláznivě. V jihokorejském Soulu, kde lidé pracují jako rasi a nemají čas chodit po nákupech, hledalo britské Tesco způsob, jak přesto zvýšit prodej potravin. Řešení bylo prosté: když oni nemají čas přijít do obchodu, přijde obchod za nimi, a to ve chvíli, kdy čas mají. Ale jak to udělat, že? Třeba takto: pokryjete stěny metra velmi realistickými obrazy regálů i se zbožím tak, jak vypadají v supermarketu. Kdo z cestujících chtěl, mohl si nakoupit na nástupišti: místo, aby někde házel skutečné zboží do nákupního košíku, nasnímal si do chytrého telefonu kódy, které odeslal. Za několik hodin měl nákup doma.

To už vypadá jako budoucnost. A Tescu tím v Soulu vzrostly on-lineové prodeje o 130 procent.

Nebo toto: jdete kolem výkladu, ale už to není ta nudná výloha s oblečenými figurínami. Toto je velká televize, kde se nabídka rychle mění podle počasí nebo části dne. A jednou se bude měnit i podle toho, kdo jde okolo: počítač si vás ohodnotí podle věku, postavy a oblečení a nastaví vám, co byste podle jeho elektronického mozku asi tak mohli koupit. A vám se to třeba i zalíbí. Jen bude škoda, že je právě deset večer a obchod má zavřeno. Ale pro vás ne. Obrazovka je interaktivní a vy si můžete tu krásnou šedou utěrku koupit hned. Zítra ji přivezou až domů.

Tyto dotykové výkladní skříně rovněž vypadají jako budoucnost, ale v Americe je už zavádějí.

Když to domyslíte do důsledku, dotykové výlohy vůbec nemusí být před obchodem. Mohou být kdekoliv, kde se pohybuje hodně lidí. Na letišti, v metru, restauraci, na zdi domu na hlavní ulici. Obchodník nemusí platit nájem za drahý obchod. A nakonec může být na jedné obrazovce celé nákupní centrum. Jedním dotykem si třeba z parku zvolíte svůj obchod a koupíte, co chcete.

Má to samozřejmě jednu slabinu. Není problém objednat si z parku nebo třeba on-line z gauče prášek na praní nebo máslo. Ale šaty si asi chcete zkusit. Z gauče se dostanete jen do půlky cesty. Pěkně vleže si vyberete ve virtuálním obchodě, co se vám líbí, porovnáte ceny s jinými prodejnami a přečtete si recenze od jiných zákazníků. Když jste si vybrali, musíte vyrazit z domova do nejbližší pobočky, kde si šaty vyzkoušíte. Je to jen zkušebna, protože tím firma šetří prostor a nájem. Když se konečně rozhodnete, v čem se cítíte nejlépe, přivezou vám to domů. Tak to funguje dnes, ale už existují různá vylepšení. Jsou jako z filmu, kde lidé létají na kafe v atomových vznášedlech.

Například se v kabince nemusíte pořád oblékat a svlékat, protože všechno se odehraje virtuálně. A ve vteřině. Je to jako nějaká hra. Stojíte v obchodě, dva tři metry před vámi je velká obrazovka, řekněme dvakrát tři metry. Vidíte se v ní jako v zrcadle a v životní velikosti. Po každé straně je svislý panel. Na levém jsou pod sebou nápisy „šaty“, „kabelky“, „opasky“, „brýle“, „boty“, „svetry“, „halenky“... Vy se na dálku dotknete nápisu „šaty“, protože kvůli tomu jste sem přišla. V ten okamžik začnou na pravém panelu nabíhat pod sebou šaty. Vy si rolujete nahoru a dolů, dokud vás nějaké opravdu nezaujmou. Dotknete se jich a máte je na sobě. Ne vy, ale váš obraz na obrazovce. Protože vám nesluší, narolujete si další. Dotek a opět je máte na sobě. Otáčíte se a vidíte se ze všech stran. Možná by to chtělo o číslo větší. Několik doteků a je to. Ty jsou sice trochu volnější, ale pásek to spraví. Takže tedy pásek… Postupujete stejně. Nejdřív přepnete ze šatů na opasky, potom hledáte ten nejhezčí, dotyk a už ho máte kolem pasu. Je to tak snadné a zábavné, že si vyberete ještě kabelku, brýle, kožich a zahradní holínky.

Máte dobrý pocit, protože vám to schválil i manžel, kterého jste vytočením čísla propojila se svojí virtuální kabinkou, a on na svém chytrém telefonu viděl přesně totéž co vy.

Ani toto není žádné sci-fi, už to existuje. A opět: jestliže to jde v obchodě, brzy to půjde i doma.

Za toto všechno ovšem něco zaplatíte. Velký obchodnický bratr o vás bude vědět všechno. Jaké máte alergie, jestli reagujete na nabídky slev, že rádi nosíte spodky s tryskáčem, máte rád hnědou barvu, nesnášíte velké límce, máte krátké ruce, skrýváte špeky na břiše, pravděpodobně fandíte Plzni, protože jste byl dvakrát zachycen s její šálou, a dokonce i to, jak se rozhodujete, protože dotyková výloha si monitoruje váš výraz a pohyby už na vzdálenost víc než čtyř metrů. Všechno se ukládá a vyhodnocuje, takže když po několikáté vstoupíte do obchodu, ať už fyzicky, nebo virtuálně, prodavač bude o vašem profilu vědět všechno potřebné.

Tak příjemné nakupování.

Děti jako skládačka z Lega

Představte si proces budoucnosti: potomek žaluje rodiče za to, že pro něj z katalogu vybrali špatné vlastnosti.

A jak to všechno začínalo?

Luxusní čekárna, krémová kožená sedačka a dvě křesla. Mezi nimi skleněný konferenční stůl. Na první pohled je patrné, že pro firmu bylo dobré jen to nejdražší. Na stole váza s červenými gerberami. A na stěnách veliké zarámované fotografie. Detaily šťastných batolat s růžovými tvářemi, jaké bývají v reklamě na plínky. V čekárně sedí natěšený, ale trochu nervózní pár. Ženě stále ujíždějí oči k fotografiím. Otevřou se dveře a dovnitř vstoupí asi čtyřicetiletá obrýlená lékařka v bílém rozepnutém plášti, pod ním tmavě béžový kostýmek. Velmi profesionální vzhled. Na tváři úsměv, v ruce desky s papíry.

„Prosím, posaďte se tady, vážení rodiče. Můžu vám už tak říkat, že? Tady je dotazník. Ano, ten, který jsme vám poslali domů, abyste si mohli zodpovědně rozmyslet, jaké chcete děťátko. Dobře, teď si pro kontrolu znovu projdeme, co jste zaškrtali. Takže to má být chlapec, ano? Výborně. Hnědé vlasy a modré oči. Vysoký 185 centimetrů… Opravdu to tak chcete? Když už si rodiče zaplatí tu možnost, plánují si u nás chlapce nad 190. Jistě, je to vaše volba. Tak dál. Štíhlý a ramenatý typ rychle nabírající svalovou hmotu, talent pro matematiku a jazyky, IQ přes 140, politicky spíš konzervativní, bez sklonů k obezitě, závislostem a samozřejmě bez vrozených srdečních chorob a cukrovky, které máte v rodinné anamnéze. Jistě, jak si přejete…“

Zní to jako pokračování Konce civilizace od Aldouse Huxleyho. Ale jen zní.

Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi, pak měl skoro celý týden pekelnou honičku, neboť země byla nesličná a tma byla nad propastí, a tak člověka stvořil až na poslední chvíli. Také to podle toho dopadlo.

Teď člověk opravuje Boha – nebo přírodu, jak chcete. Vylepšuje sám sebe. Upravuje děti podle přání rodičů. Lidská evoluce začíná být řízena člověkem.

Už v roce 2009 nabídla jedna klinika v Los Angeles rodičům, aby si u ní pořídili dítě, u něhož si vyberou barvu vlasů a očí. Cena: 18 000 dolarů. Za dítě na klíč to není přemrštěná cena. Kvůli poprasku, který to vyvolalo, toho klinika musela nechat.

Ale to jsou jen začátky.

Chcete chlapečka, nebo holčičku? Dosud to bylo na přírodě, které rodiče, pokud tomu věřili, mohli pomoci polohou při milování (chlapec zezadu), dobrým načasováním (čím delší půst, tím je dívka pravděpodobnější), správným jídlem (po rybě, sladkostech a zelenině to bude dívka, chlapec po červeném mase a banánech). Aristotelés pro početí chlapce doporučoval umístit postel na ose sever – jih. Existuje však něco mnohem jednoduššího a jistějšího.

Vezmete telefon a zavoláte jisté číslo na Severní Kypr, do švýcarské Basileje nebo do Mexika.

Dovoláte se na pobočky americké společnosti MicroSort. Dodají vám pohlaví dítěte podle přání. Holčičku umějí na 93 procent, chlapečka na 82 procent. To jsou jejich výsledky, alespoň to tvrdí.

Webová stránka microsort.com obsahuje i děkovné dopisy. Třeba tento: „Ach, ta božská holčička! Miliony a biliony díků! Shelley a Paul F.“

Mnohem zajímavější ovšem je, jak to MicroSort dělá. Používá světélkující spermie.

Zní to podivně, ale má to logiku. Všechno vychází z faktu, že spermie lze dělit podle množství genetického materiálu, jež obsahují. Ty, které nesou chromozom X, mají o 2,8 procenta více DNA než ty s chromozomem Y. Vajíčko má vždy chromozom X. Když se potká s „ixovou“ spermií, je z toho za devět měsíců holčička. Když s „ypsilonovou“, je to kluk. Takže stačí najít správnou spermii a udělat práci místo náhody. A přesně to MicroSort dělá.

Laicky řečeno, ze vzorku semene vypreparuje čisté spermie a ty „nabarví“ speciálním fluorescentním materiálem, jenž se uchytí na DNA, které spermie obsahují. Pak spermie defilují pěkně jedna za druhou přístrojem, kde je ozáří laser a způsobí, že DNA začne opravdu fluoreskovat. A pak už je to jednoduché: spermie, která září víc, nese víc DNA, tudíž má chromozom X. Takže už stačí jen roztřídit spermie na dvě hromádky, klučičí a holčicí. Za šest, sedm hodin je hotovo.

Mnohým rodičům se to určitě líbí, zato etikům se toto fušování do záležitostí přírody zdá nebezpečné. Mohlo by vychýlit přirozenou početní rovnováhu mužů a žen, což by mohlo mít závažné následky. To ostatně uvidíme v jiných kapitolách.

Ale vybírání pohlaví dítěte je jen drobností ve srovnání s možností určovat dopředu vlastnosti dítěte.

Říká se, že rodiče si budou skládat dítě jako domeček z Lega. Existují prognózy, že v roce 2020 se tak narodí jedno dítě ze sta, ale v roce 2030 už to bude většina.

Zní to možná jako hodně daleká budoucnost, ale vlastně to umíme už dnes.

První člověk nového druhu se jmenuje Adam.

Aby se to nepletlo, toto je Adam Nash.

V historii lidstva je prvním dítětem na míru. Udělaným tak, jak si rodiče přáli a potřebovali. V angličtině mu říkají designer baby, což podstatu věci vystihuje perfektně. I když Adam Nash je jen začátek.

Narodil se císařským řezem 29. října 2000 v americkém Denveru. Jako spasitel. Nikoliv lidstva, ale své sestry Molly. Byl sestaven tak, aby ji zachránil.

Molly trpěla vrozenou nemocí, Fanconiho anémií, která by ji pravděpodobně za několik let zabila. Zachránit ji mohla jen transplantace kostní dřeně od příbuzného dárce. Jenže problém byl v tom, že ten musel být stoprocentně v pořádku. Kdyby tatínek a maminka Nashovi měli další dítě, bylo vysoce pravděpodobné, že geny nemoci by mělo také. Genetikové to s rodiči vyřešili takto: uměle oplodnili dvacet vajíček a po několika dnech, když embrya sestávala z několika buněk, vždy z každého jednu prozkoumali, aby zjistili, jestli obsahuje Fanconiho anémii. To zdravé bylo až patnácté. A to byl Adam. Paní Nashová ho donosila a po porodu krev pupečníkové šňůry posloužila k transplantaci. Molly i Adam se dnes mají dobře a jsou zdraví.

Adam už není sám. Podobně jako on se už narodily tisíce dětí.

Možná jste čekali napínavější příběh. Třeba o tom, jak si rodiče sestavují vlastnosti budoucího dítě jako podle katalogu z obchodního domu.

Brzy na to dojde. Vlastně už skoro došlo. Průlom se jmenoval US Patent č. 8643339. Byl vydán na podzim 2013 kalifornské společnosti 23andMe. A za několik dní byl zase odebrán.

Firma 23andMe už nějakou dobu nabízí zajímavou věc: rozebere vaši DNA a odhalí vám, kdo jste a co můžete od svého těla čekat. V podstatě stačí jen plivnout do zkumavky a tu poslat na správnou adresu. Za 99 dolarů (dříve to bylo desetkrát dražší), dostanete stovky informací o tom, jaké geny v sobě nosíte. Nejenže se dozvíte, že máte třeba asijského předka, testy vám pomohou najít příbuzné na jiném kontinentu nebo na druhé straně ulice, jak se uvádí na firemní webové stránce. Ale to hlavní spočívá v něčem jiném: zjistíte, že máte sklon k obezitě, Alzheimerově chorobě, rakovině tlustého střeva či prsu a předáváte jej na další generace. Nebo se třeba dozvíte, zda nesete gen plešatosti. Mimochodem, nedávno 23andMe zachytila geny strií neboli ženské pomerančové pokožky.

Potud je to v pořádku, protože všechno se týká zdraví. Ale dají se s tím dělat ještě i jiné věci. A proto byl patent problémový.

Když muž a žena plivnou každý do své zkumavky a zaplatí dvakrát 99 dolarů, získají výsledky, které se dají dále porovnávat. Dostanou tak seznam vlastností, které by jejich dítě pravděpodobně zdědilo. S vysvětlením, že je to jen jako zábavná hra, jim firma 23andMe nabízela například výpočet, jakou barvu očí nebo vlasů by pravděpodobně měl jejich potomek či jak by mohl být urostlý. Říkala tomu kalkulátor rodinných dědičných znaků.

Jenže jen zábava za tím není. A hra také ne.

Přílohou patentu byla totiž možnost spojení tohoto know-how s reprodukčními klinikami a databázemi spermobank či vajíček, kde by si rodiče mohli obstarat vajíčko nebo spermie tak, aby dítě bylo podle jejich přání. Pro lepší představu patřily k příloze fiktivní tabulky, které byly opravdu zajímavé – a některé ovšem i znepokojující.

Budoucí rodiče v nich měli odpovídat na otázky, zda upřednostňují dítě s nízkým rizikem onemocnění rakoviny tlustého střeva, srdečních vad či rakoviny prsu. Potom už následovaly položky jako z 22. století.

Pod kolonkou „Preferuji dítě s…“ si rodiče mohli vybrat svého potomka s „vysokou pravděpodobností modrých očí“ a podobně. Úplně stejně si mohli v klidu rozmyslet, jak by to mělo vypadat obecně s jeho zdravím – mohli mu zaškrtnutím dát do vínku buď předpokládanou nejvyšší očekávanou délku života, nebo nejnižší celoživotní náklady na zdravotní péči či nejkratší nasčítanou délku pobytu v nemocnicích. Na výběr měli i mezi tím, jestli by chtěli mít dítě, jež bude po fyzické stránce „pravděpodobný sprinter“, nebo „pravděpodobný vytrvalec“.

Firma se po stažení patentu bránila vysvětlením, že tyto možnosti uvedla jen jako příklad a ve skutečnosti je nabízet nechce.

Ale i kdyby to nebyla zrovna ona, laboratoří, které umějí vyrobit podobnou kalkulačku, je řada. A lékaři už by ani nemuseli hledat neznámého dárce, takže by všechno zůstalo hezky v rodině. Mohli by to zařídit jako s Adamem Nashem.

Odeberou nastávající matce třeba dvacet vajíček, oplodní je spermatem manžela a po pěti dnech mají dvacet embryí, které zatím tvoří jen shluk několika buněk. Z každého jednu vyberou, a protože dneska umíme prozkoumat velkou část genů, jež buňky nesou, sestaví pro rodiče profil vlastností, které by mělo mít dítě, jež vzejde z každého konkrétního embrya. Když si táta a máma vyberou třeba osmnáctku, vloží ji lékaři matce do dělohy a za devět měsíců by mělo být miminko na světě.

Ale lze jít ještě dál. Dobře je to vidět na opičákovi jménem Andi a dvou myších. Jedna je tak trochu medúza a druhá Arnold Schwarzenegger. A vlastně je to patrné i na neprůstřelném kozím mléce.

Nejdřív ta první myš. Je zvláštní tím, že ve tmě světélkovala. Byla totiž opravdu zčásti medúza. Jistě, vypadá to bláznivě, ale je to tak. Když tato myš byla ještě embryo, vědci vzali z medúzy gen, jenž způsobuje, že medúza světélkuje, a vložili ho do myši.

Stejně tak to potom udělali s opičkou. Tomu druhu se říká kosman a žije v Amazonii. Vypadá, že má místo uší střapce. Takové legrační stvoření. A ještě legračnější je, že také svítí, tedy při nasvícení ultrafialovým zářením. Ta opička se jmenovala Andi. A to jméno má hluboký význam.

Andi znamená pozpátku „Inserted DNA“, tedy vložená DNA. Do vajíčka vložili opět gen z medúzy, pak ho nechali uměle oplodnit běžným spermatem samečka a svítící opice byla na světě. Průlom nespočíval v tom, že kosman svítil, ale v tom, že člověk vložil geny podle svého výběru do jeho genetické výbavy.

Toto se stalo v roce 2001. Genetika uhání asi stejným tempem jako mobily. Tak si asi dokážete představit, kam se od té doby posunula, aniž to běžný člověk registruje.

Například je schopna dodat kozímu mléku neprůstřelnost.

To je samozřejmě nadsázka. Skutečnost vypadá asi takto: do kozího vajíčka vložili pavoučí geny. Někoho totiž napadlo, že pavoučí sítě jsou velmi pevné a že by se z nich daly dělat například neprůstřelné vesty. Jenže pavouček tolik vláken nemá. Pak si zase někdo všiml, že jeho „síťové“ geny mají podobný genetický základ s kozím mlékem. Stačilo vložit je do kozího vajíčka a narozená koza měla v mléku látky stejné, jako jsou v pavoučím vláknu. Vědci je potom od mléka oddělili a vyráběli z nich látku zvanou bioocel, z níž se opravdu vyráběly neprůstřelné vesty. Ty byly lehčí a spolehlivější než vesty z kevlaru. A také se z této látky daly dělat lepší airbagy a padáky. Přitom stačilo tak málo: geneticky zkřížit kozu s pavoukem.

Když už je něco takového možné, už ani nepřekvapí, že vědci vyrobili místo myšáka Mickeyho Schwarzeneggera. Do myšího vajíčka vložili krysí růstový gen a dostali obra. Tyto myšky byly dvakrát větší, než by měly.

Mohl by obdobně vzniknout basketbalista dlouhý čtyři metry?

V podstatě ano. Zatím to nelze, protože vědcům to zakazují zákony, i když kdo ví: klidně si můžete představit existenci tajných laboratoří, možná dokonce vládních. Sami vědci se spíše přiklánějí k názoru, že v blízké budoucnosti bude možné odstraňovat z genů, jimiž jsou rodiče vybaveni, ještě před početím nebo těsně po něm ty nežádoucí a přidávat různá vylepšení. Ta mohou pocházet dokonce odjinud, třeba z genobanky. Anebo mohou být uměle vytvořena.

Zájem by samozřejmě byl a nikdo s tím příliš nepolemizuje, pokud jde o odstranění genů způsobujících například těžké nemoci. Ale ďábel je v tom, že pokud půjde vyjmout gen cystické fibrózy nebo syndromu motýlích křídel, lze také vložit gen zvyšující pravděpodobnost modrých očí nebo odstranit gen pocitu bolesti, což by se mohlo hodit vládám pro vytváření kast vojáků.

Teoreticky by mělo jít téměř všechno. Dvacetiletý čínský génius Bowen Čao, který jako školák přestal chodit na odpolední vyučování, aby mohl pracovat v genetickém ústavu čínské akademie zemědělských věd a v patnácti byl spoluautorem studie o genetickém kódu okurky, pracuje například na tom, aby rodiče mohli dát dětem vysoké IQ. Pracuje na tom z pověření čínské vlády. To, co dělá, trochu připomíná knihu Roalda Dahla o strýčku Oswaldovi, který v Africe objevil mocné afrodisiakum a vysílá krásnou a šikovnou dívku, aby s jeho pomocí odebírala sperma nejzajímavějším lidem své doby, jako byli Albert Einstein, Giacomo Puccini, Rudyard Kipling či G. B. Shaw. A kořist potom prodává ženám, které chtějí mít geniální dítě. Často na to jde bez afrodisiak.

Vyžádal si už genetický materiál několika tisíc vědců a vzdělanců s IQ vyšším než 160. Nyní ho prohání přístroji a porovnává je s geny normálních lidí v naději, že tak objeví genové předpoklady vysoké inteligence.

Takových laboratoří je po světě spousta. A zdá se, že stoupá i poptávka. „Měli jsme už žádosti o všechno možné. Byla tady popová hvězda, kterou zajímalo, jestli by se její muzikální schopnosti daly přenést na děti. A špičkového sportovce s přáním, aby měl hodně vysokého syna,“ řekl kanadskému listu The Globe and Mail Jeffrey Steinberg z jedné kliniky v Los Angeles. A biochemik Václav Pačes zase řekl pro server Česká pozice, že až jednoho dne budou známy například geny pro hudební talent, pak je možné, že si matky s hudebními vlohami budou vybírat dárce s podobným nadáním.

Zní to skvěle. Ale aby to nedopadlo jako s myším Schwarzeneggerem. Byl sice obrovský, hora svalů, ale bylo mu to k ničemu. Byl mírný, pomalý, pasivní. Ani se nebránil malým myškám. V reálném myším světě kdesi ve sklepě by nepřežil. Byl tam problém: své geny by předával na své potomstvo. S nepovedenou myší se to vyřeší snadno, vývojová řada se přetne tím, že ji vědci usmrtí. Jenže co když si rodiče takto objednají malého Arnolda a ten se zvrtne podobně jako svalnatá myš? Anebo, což by bylo ještě horší, k tomu dojde až ve druhé či třetí generaci? Člověka nelze utratit jen proto, že se nepovedl.

Potíž je, že vlastnosti upravených rodičů se budou přenášet na další generace a změna se tak bude posouvat dál a dál. To může postupně nezvratně změnit člověka jako druh. A nestane se z něj umělým upravováním poloviční lidský robot?

Důvodů, proč je debata o dětech na míru občas velmi žhavá, je však víc. Málokdo zpochybňuje přínos pro předcházení dědičným chorobám. Odstranilo by se utrpení a navíc by se snížily výdaje na zdravotnictví, což v éře stárnutí populace není od věci.

Ale to ostatní už tak jednoznačné není. A obě strany mají argumentaci dávno vybroušenou. Odpůrci genetické manipulace například říkají, že Bůh nebo příroda lidstvo nějak stvořili a člověk by jim do toho neměl fušovat. Druhá strana má dobrý protiargument: kdyby si vyšší síly nepřály, abychom jim do toho nezasahovali, neumožnily by člověku, aby se to naučil. A když už to umí, měl by to použít.

Odpůrci namítají, že tak hrozí vznik genetické elity, fyzické, vzhledové i intelektuální, která se bude vyvíjet jinak, a že se lidstvo rozdělí na několik větví.

Ti, kdo přišli na svět přirozenou cestou, mohou být znevýhodněni. Protože u nich bude větší pravděpodobnost srdečních chorob, rakoviny a dalších nemocí, možná by museli platit vyšší pojištění. Nebo by nemohli vykonávat některá povolání.

Možná vám to připadá povědomé. Už jste na takový případ třeba kdysi narazili: dva bratři, ten starší narozen postaru z lásky, ale má dědičné vady. Ten druhý se narodil geneticky upravený, protože rodiče už nechtěli podruhé opakovat osudovou chybu. Ten první se jmenuje Vincent Freeman a ve filmu Gattaca, který je „o nepříliš vzdálené budoucnosti“, ho hraje Ethan Hawke. Protože každý člověk má v databázi jakousi genetickou občanku, jsou lidé jako Vincent diskriminování jen na základě toho, jaké schopnosti a vady by mohli mít, takže nemohou ukázat, na co opravdu mají. Vincent sice chce být kosmickým navigátorem, ale musí pracovat jako uklízeč v centru vesmírných letů. Jak je systém nesmyslný, je vidět při měření sil mezi Vincentem a jeho bratrem Antonem: od dětství závodí tak, že plavou přímo do moře, a kdo první ztratí sílu nebo kuráž a obrátí se zpátky, prohrál. Vincent pravidelně prohrává, ale když o něco opravdu jde, Antona dvakrát poráží a ještě mu zachrání život. A pak přelstí i systém, čímž chce film ukázat, že přirozeně nedokonalý člověk se svými touhami a schopností mobilizace je víc než dokonalý polostroj.

Ale vykládejte takové věci lidem… Jakmile ta možnost bude, rodiče se nebudou řídit nějakými předpisy. Na dětech si budou dohánět vlastní ambice úplně stejně, jako když dnešní tatínek chce, aby alespoň syn hrál hokej v Kanadě, když on sám to dotáhl jen do krajského přeboru. A matky jsou přímo naprogramovány, aby si pořídily to geneticky nejlepší dítě.

Ostatně se říká, že rodiče mají povinnost zařídit dětem tu nejlepší budoucnost, a laboratoře jim navíc opakují, že i když půjde o výběr genů, jejich upravení Antonové vlastně jen dostanou to nejlepší z nich samých. Takže je všechno v pořádku.

Jenže jak mohou rodiče vědět, co jednou jejich děti budou považovat za nejlepší? To je hodně dotěrný argument. Dítě nemůže dát ke změnám svých genů souhlas, ale bude s nimi muset žít a už nikdy se jich nebude moci zbavit. Co když v televizi zase půjdou Profesionálové a rodiče na základě momentální módy zařídí synovi kudrnaté vlasy, jako měl Doyle?

A co když jednou děti, které tak přišly o právo prožít budoucnost podle svého, budou opravdu žalovat rodiče za to, že z nich udělali něco, co se jim samotným nelíbí?

I ty nejlepší děti mohou být občas nevděčné. Dokonce i ty geneticky upravené.

Jak budeme trpět kvůli soukromí

Na jednom zpravodajském serveru jsem pod článkem, že České dráhy možná umístí do vagonů kamery, narazil na anketu: Schvalujete kamery? Neschvalujete kamery?

Ti druzí to jasně vyhráli. A obrovskou převahu měli i v diskusi, kde byli hodně rozčilení. Neberte nám soukromí! Klidně by nám dali kamery i do bytu!

Oni byli rozčilení, já jsem se bavil.

Už tam přece ty kamery mají.

Představil jsem si, jak část těch lidí jde potom na Facebook, aby přišla na jiné myšlenky. Někdo napíše, že měl k obědu moc dobré špagety a dá k tomu selfie z restaurace, další oznámí, že bude tatínkem, další pojede v sobotu ráno na ryby a jiný se nemůže dočkat, až zítra vypadne s rodinou na týden na dovolenou. Ještě zvesela dodá, že pokud chce někdo půjčit klíče od bytu, ať si řekne. Jiný ani nic nepíše, jen „odlajkuje“ poznámku, že Číňané (Rusáci, skopčáci, Arabáši, Amíci) jsou do jednoho pěkní bastardi. Ten „lajk“ je spíše ze zdvořilosti, dokonce ho překvapilo, že jeho tichý dávný spolužák, s nímž se neviděl už roky, je tak razantní. Nebere to nijak vážně a svůj lajk také ne.

Všechno jsou to jen takové nevinné věci. Pouhé tlachání mezi přáteli.

Někteří na Facebooku ani nebyli. Někdo šel jen nakoupit, a když se ho u pokladny zeptali, zda má zákaznickou kartu, řekl, že samozřejmě. Někdo si jen zatelefonoval z mobilu. Další si zahrál on-line hru. A někdo jen hledal něco v internetovém vyhledavači.

To jsou ty kamery. Jsou obrazné, ale účinné. A nejlepší na nich je, že jsme si je rozvěsili sami.

Stále někomu o sobě rozdáváme nějaké údaje, které nám připadají bezvýznamné. Nakonec to dopadne tak, že kdo chce, ví o nás všechno.

Prozradit na sebe můžete cokoliv. Supermarket se tak dřív než rodiče dozví, že jejich šestnáctiletá dcera je těhotná, čímž přivede tatínka do hodně trapné situace. Nebo vás kvůli zdánlivě nevinné poznámce na Facebooku vyhodí z práce, jako se to stalo už mnoha lidem po celém světě.

Nebo omládnete o dvacet let, jako se to stalo mně. Bohužel nevím přesně, čím jsem to způsobil. Když jsem se poprvé podíval, co si o mně Google myslí, skoro jsem se cítil uražen. Dal mě do věkové kategorie pětašedesát a víc.

Když jsem se tam podíval po nějaké době znovu, našel jsem se ve skupině mezi 35 až 44 let. Opět mimo. Ale omlazení mu prominu. Jinak dost věcí sedělo. Znají toho o mně docela dost.

Jak by také ne. Aniž jsem chtěl, prozradil jsem na sebe víc, než kdyby mě mučili. Prozradil jsem totiž i to, co jsem o sobě nevěděl.

Představuju si to tak, že někde je velký superpočítač, který automaticky zaznamenává do paměti všechno, na co se podívám ve vyhledavači. Protože jsem jen za poslední měsíc hledal na tisíc věcí, názvů, témat a lidí, dostal dost informací, aby si o mně udělal představu. Jen jsem mu asi hodně zamotal hlavu, protože jsem hledal podle toho, co jsem zrovna psal. Skákal jsem od mexické narkomafie, první světové války, Alzheimerovy nemoci, stárnutí populace a somálských pirátů přes nigerijskou kinematografii a britské filosofy až po kulturu strachu, černé neštovice a jídlo z mravenců. A to je jen drobný výsek mého rozptylu. Supermozek si to všechno vyhodnotil a vypadl z něj můj profil: jsem muž, věk už znáte, kromě angličtiny používám tři další jazyky, téměř nehledám v obrázcích ani mapách, protože z 94 procent mě zajímají jen texty. Kromě cestování mám třiatřicet dalších zájmů. Něco sedělo: politika, sport, vojenská historie, životopisy a podobně. Úplně mimo byly on-line hry a kreslené seriály, ale tuším, že v tom má prsty jedna holčička. Toto Googlu k mému profilu asi nesedělo, ale započítat to musel. Jo, a musím říct, že se také netrefil s automobily a položkou „vůně a parfémy“. Ale i tady vím, odkud asi vítr fouká.

Podle toho všeho, co na mě vědí, na mě cílí reklamy. Že si někdo na internetu analyzuje, na co koukám, jsem pochopil, když jsem před časem snad pět dnů velmi poctivě vybíral ve vyhledavači hodinky, které jsem chtěl věnovat jako dárek. Kdykoliv jsem v následujícím půl roce otevřel internet, skákaly na mě reklamy na švýcarské hodinky jako blechy.

Když se proklikáte k vysvětlení, zjistíte, že lidé z Google se tváří, jako by to dělali pro vaše dobro. „Přizpůsobujeme reklamy podle vašich zájmů,“ píšou. Ve skutečnosti to dělají v zájmu svých klientů. Nedodávají mi reklamy svých klientů, naopak dodávají mě svým klientům.

Když klikáte dál, najdete dokonce grafy, z nichž je vidět, který den v týdnu hledáte nejvíc. A dokonce ve kterou hodinu. Takže vědí, kdy jsem nejlepším cílem.

Všechna data o mně si doplňují nejen z toho, co hledám na vyhledavači, ale i ze všech webových stránek, na které se kouknu a které jsou současně inzerenty Googlu. A také z Youtube a e-mailové pošty, která mi chodí na mou adresu na gmail.com. Takže když mi tam bude často psát známý, který prodává boty, budu od Googlu dostávat reklamu na boty.

Je třeba podotknout, že všechno je legální, kdykoliv to můžu zrušit.

Potíž je v tom, že i když to udělám, data o mně budou stále někde uložena.

A to je jen Google. Teď si představte třeba Facebook nebo nějakou podobnou sociální síť. Řeknete tam na sebe cokoliv. A v budoucnu toho prozradíte ještě daleko víc, protože nebudete mít v podstatě jinou volbu. Mohli byste se sice odstěhovat na salaš, ale to většina lidí nechce.

A tak vás čeká budoucnost bez soukromí. Jeho zánik už ohlásil zakladatel Facebooku Mark Zuckerberg a dodal k tomu, že soukromí přestalo být společenskou normou.

Ze svého pohledu měl pravdu; past je ale v tom, že většina lidí to tak nebere. Facebook je pro ně hračka, zábava a nástroj komunikace s přáteli, i když především je to vysavač dat, která jsou potom na prodej. Když na Facebooku napíšete, že jste měli své oblíbené špagety, paměť si uloží, že máte rádi italské těstoviny, případně že rádi jíte.

Vy ale nemáte pocit, že někam o sobě předáváte informaci. Jen si elektronicky povídáte s přáteli a myslíte si, že je to stejné, jako byste s nimi seděli u jednoho stolu. Ve skutečnosti však pouštíte informace do světa, neboť konverzace kolem stolu jde přes prostředníka, který si zaznamenává každé slovo.

Má to dva zásadní háčky. Pro ten první si půjčíme americké pořekadlo o Las Vegas, městě hříchu. Američané říkávali, že všechno, co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas. Zkrátka se to netahá na veřejnost. Teď říkají, že všechno, co se stane ve Vegas, zůstává na Googlu. Už to tam vždycky najdete. Já tam o sobě například najdu, že lžu světové veřejnosti. Napsal to tam kdysi nějaký člověk, který nesouhlasil s názorem, jenž jsem otiskl v listu Wall Street Journal. Na začátku mi to vadilo, teď je mi to jedno a stejně s tím nic neudělám. Vy budete mít navždy v kyberprostoru to, co jste dali na Facebook nebo někam jinam.

Všechny snímky první opilosti, nevyzrálé bleskové glosy ke všemu možnému z doby, kdy vám bylo šestnáct. Když napíšete, že máte rádi sladké knedlíky a bůček, už se toho nezbavíte. Je to na celý život. Jednou to třeba budete vysvětlovat zdravotní pojišťovně, která vám kvůli tomu bude chtít zvedat pojistku.

Druhý háček je v tom, že tyto informace žijí dál. I když si myslíme, že neexistují. Můžete vymazat data na svém účtu, nikdo je nebude vidět, dokonce ani vy, ale nemůžete je vymazat z databází. A když se mohou najednou na veřejnosti objevit nejtajnější data tajných služeb, čísla účtů a statisíce e-mailů, proč by se jednou také nemohly dostat ven tak bezvýznamné věci, jako je to, co jste si kdysi mysleli, co jste dělali a jak jste řádili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co s námi bude?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.