Antonio Fogazzaro

(25. března 1842, Vicenza - 7. března 1911, tamtéž) byl italský romanopisec, básník a dramatik, hlavní představitel spiritualistického a mystického proudu italské dekadence.

Pocházel ze zámožné a vzdělané rodiny, ve které se mu dostalo přísného katolického vychování. Po dokončení střední školy se chtěl věnovat studiu literatury, ale podle vůle svého otce začal studovat právo, nejprve v Padově a pak v Turíně, kde roku 1864 promoval. Poté byl zaměstnán v advokátní kanceláři v Miláně a při pobytu v tomto městě se seznámil s představiteli bohémského uměleckého hnutí La Scapigliatura.

Roku 1866 se odstěhoval zpět do Vincezy a oženil se s hraběnkou Margheritou Lampertico di Valmarana, se kterou měl tři děti.

V té době začal prožívat hlubokou morální a náboženskou krizi vyvolanou rozpory mezi smyslovým a duchovním životem, mezi vědou a náboženskou vírou. Ve snaze překonat tento rozpor se přiklonil k tzv. katolickému modernismu, církví později odsouzenému.

Roku 1898 byl Fogazzaro jmenován senátorem Italského království. Aktivně se účastnil debat o darwinismu a evolučních teoriích, které se snažil skloubit s katolicismem. Na toto téma a na téma duchovní obnovy církve přednesl řadu přednášek a napsal celou řadu esejů i několik románů.

Malý starodávný svět

Intimní příběh manželské a rodičovské lásky Franca Maironiho a jeho ženy Luisy se odehrává v okolí Luganského jezera. Franco, který je šlechtikého původu, se proti vůli své rodiny ožení s měšťanskou dívkou Luisou, která po smrti dcerky propadne okultismu. Román je považován za autorovo vrcholné dílo.

Antonio Fogazzaro

Malý starodávný svět

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Čep – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-93-2

Obsah

Antonio Fogazzaro

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ - RIZOTO A LANÝŽE

KAPITOLA DRUHÁ - NA PRAHU NOVÉHO ŽIVOTA

KAPITOLA TŘETÍ - VELKÝ KROK

KAPITOLA ČTVRTÁ - KARLÍNŮV DOPIS

KAPITOLA PÁTÁ - BELZEBUB PŘI PRÁCI

KAPITOLA ŠESTÁ - STARÁ PANÍ Z MRAMORU

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA PRVNÍ - RYBÁŘI

KAPITOLA DRUHÁ - SONÁTA MĚSÍČNÍHO SVITU A MRAKŮ

KAPITOLA TŘETÍ - PO DOBRÉM

KAPITOLA ČTVRTÁ - PO ZLÉM

KAPITOLA PÁTÁ - TAJEMSTVÍ VĚTRU A OŘECHŮ

KAPITOLA ŠESTÁ - VYKUKUJE DUKÁTOVÉ ESO

KAPITOLA SEDMÁ - KARTY JSOU VYNESENY

KAPITOLA OSMÁ - HOŘKÉ HODINY

KAPITOLA DEVÁTÁ - ZA CHLÉB, ZA ITÁLII, ZA BOHA

KAPITOLA DESÁTÁ - JEZUSMARJA, PANÍ LUISO!

KAPITOLA JEDENÁCTÁ - NOC A SVÍTÁNÍ

KAPITOLA DVANÁCTÁ - PŘÍZRAKY

KAPITOLA TŘINÁCTÁ - NA ÚTĚKU

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA PRVNÍ - SLOVA MOUDRÉHO

KAPITOLA DRUHÁ - SLAVNOSTNÍ ČEPOBITÍ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

LUISE VENINIOVÉ CAMPIONIOVÉ

Vám, předrahá Luiso, která jste důvěrně znala tolik osob a věcí z malého valsoldského světa; Vám, která jste byla oddanou a věrnou přítelkyní dvou drahých duší, jež na nás čekají na věčnosti, věnuji jejich jménem a jménem dalšího zesnulého Vám drahého knihu, skrytě vyvolávající ty svaté vzpomínky, a mnoho jiných věcí.

Antonio Fogazzaro

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ
RIZOTO A LANÝŽE

Nad jezerem prudce vanul studený jihozápadní vítr, jako by chtěl rozehnat šedé mraky, které těžce ležely na tmavých temenech hor. Když manželé Pasottiovi sešli dolů z Horního Albogasia do Casarica, tu ještě nepršelo. Vlny narážely s duněním na břeh, cloumaly zakotvenými bárkami, a jejich povrch se tu a tam bělal až k protilehlému nevlídnému břehu Doi šumící pěnou. Ale dole směrem k západu, kde jezero končilo, začínalo se vyjasňovat na znamení, že se vítr uklidňuje a ztrácí svou sílu; a za temným vrcholkem hory Caprina se zvedal první kouř deště. Pasotti v černém svátečním obleku, s cylindrem na hlavě a těžkou bambusovou holí v ruce chodil nervózně po břehu, díval se sem a díval se tam, zastavoval se, tloukl prudce holí do země a volal toho osla převozníka, který se pořád neobjevoval.

Malý černý člunek s červenými poduškami, s červenobílou ochrannou plachtou, s prozatímním slavnostním sedadlem napříč a s připravenými vesly zkříženými na zádi, zmítal se pod nárazy vln mezi dvěma čluny naloženými uhlím, které se sotva znatelně kolébaly.

„Pine!“ křičel Pasotti pořád vztekleji. „Pine!“

Odpovídalo mu jenom ustavičně stejné dunivé narážení vln na břeh a hluk bárek, které vrážely do sebe. Člověk by byl řekl, že v Casaricu není živé duše. Jen v stínu podloubí sténal starý naříkavý hlas, zastřený jako u břichomluvce:

„Pojďme pěšky! Pojďme pěšky!“

Od San Mamette se konečně objevil Pin.

„Hola!“ zavolal na něho Pasotti zvedaje ruku. Pin se dal do běhu.

„Dobytku!“ ječel Pasotti. „Ti věděli, proč ti dali to psovské jméno!“

„Pojďme pěšky, Pasotti!“ sténal naříkavý hlas, „Pojďme pěšky!“

Pasotti pořád ještě spílal převozníkovi, který spěšně vyvlékal řetěz loďky z kruhu zapuštěného do břehu. Potom se otočil s velitelskou tváří k podloubí, skrčil bradu a dal komusi znamení, aby přišel.

„Pojďme pěšky, Pasotti,“ zasténal hlas ještě jednou.

Pasotti pokrčil rameny, drsně velitelsky mávl rukou a dal se dolů k loďce.

Tu se objevila v jedné arkádě sloupoví stará žena: její hubené tělo bylo těsně omotáno indickou houní, pod níž čouhala černá hedvábná sukně, na hlavě měla městský, přehnaně vysoký klobouk se žlutými růžičkami a s černými krajkami. Dvě černé kadeře jí rámovaly vrásčitou tvář se dvěma velkýma, něžnýma, zamlženýma očima a s velkými ústy, zastíněnými lehkým knírkem.

„Oh Pine,“ řekla, zastavujíc se na břehu, spínajíc kanárkově žluté rukavičky a dívajíc se žalostně na převozníka. „To se musíme opravdu vydat na cestu, když jezero tak vyvádí?“

Manžel na ni zamával ještě pánovitěji a zatvářil se ještě drsněji než předtím. Ubohá žena tiše doklopýtala dolů k loďce, vstoupila do ní s jejich pomocí a celá se třásla.

„Poroučím se do ochrany Panenky Marie Caravinské, drahý Pine,“ zašeptala. „Jezero je tak ošklivé!“

Převozník se usmál a zavrtěl hlavou.

„Abych nezapomněl,“ zvolal Pasotti, „máš plachtu?“

„Mám ji nahoře doma,“ odpověděl Pin. „Mám pro ni skočit? Paní se tu bude možná bát. A pak, tamhle už prší!“

„Jdi!“ nařídil Pasotti.

Žena byla hluchá jako pařez a nezachytila ani jediné slovo z toho, co si říkali: proto se velmi podivila, když viděla, že Pin někam utíká, a zeptala se manžela, kam jde.

„Plachta!“ zakřičel jí Pasotti do tváře.

Všecka se shrbila a otevřela ústa, aby zachytila aspoň drobínek hlasu, ale nadarmo.

„Plachta!“ opakoval manžel hlasitěji s rukama u tváře.

Měla dojem, že chápe, zachvěla se strachem a udělala prstem ve vzduchu hieroglyfický otazník. Pasotti jí odpověděl tím, že také nakreslil ve vzduchu pomyslný oblouk a foukl do něho; potom mlčky přikývl hlavou. Jeho žena rozčileně vstala a chtěla ven.

„Jdu ven!“ prohlásila vyděšeně. „Jdu ven! Jdu pěšky!“

Muž ji popadl za ruku, stáhl ji na lavičku a vbodl jí do tváře planoucí oči.

Mezitím se převozník vrátil s plachtou. Ubohá žena se kroutila, vzdychala, slzela, vrhala na břeh úpěnlivé pohledy, ale mlčela. Vztyčili stěžeň, přivázali dva dolní konce plachty a chystali se vyplout, když tu ze sloupoví zaječel pronikavý hlas:

„Božínku, podívejme se, pan kontrolor!“ a z loubí vyrazil ruměný kněz se znamenitým bříškem, s velkým černým slaměným kloboukem, s doutníkem v ústech a s deštníkem pod paží.

„Oh velebnosti!“ zvolal Pasotti. „Výborně! Také na oběd? Jdete s námi do Cressogna?“

„Když mě vezmete!“ odpověděl purijský farář slézaje dolů k loďce. „Hleďme, hleďme, je tu také paní Barborin!“

Kulatá tvář se rozsvítila jako měsíc a hlas se stal sladký jako med.

„Chuděra se pekelně bojí,“ ušklíbl se Pasotti, zatímco farář sekal paní poklonky a vrhal sladké úsměvy: v té však vyvolávalo hrozící zvýšení zátěže nový děs. Začala potichu gestikulovat, jako by její společníci byli ještě hlušší než ona. Ukazovala prstem na jezero, na plachtu, na obrovskou farářovu postavu, zvedala oči k nebi, chytala se za srdce a zakrývala si tvář.

„Vždyť tolik nevážím,“ bránil se farář se smíchem. „Budeš ticho, ty darebáku,“ doložil na adresu Pinovu, který neuctivě zašeptal: „Pěkná rybička…“

„Víte, co uděláme, aby ji přešel strach?“ zvolal Pasotti. „Pine, máš tu stolek a taroky?“

„Možná jsou trochu umaštěné,“ odpověděl Pin, „ale jsou tu.“

Dalo jim to moc práce, než vysvětlili paní Barbaře, které se obvykle říkalo Barborin, o co zase jde. Nechtěla tomu rozumět, ani když jí manžel vrazil násilím do ruky ohavné karty.

Ale v tu chvíli to nešlo hrát. Loďka se namáhavě šinula pomocí vesel vpřed k ústí řeky S. Mamette, kde to snad půjde vztyčit plachtu; vlny odražené od břehu se srážely s vlnami ženoucími se k zemi, takže člunek tancoval ve vření zpěněných hřív. Paní plakala. Pasotti nadával Pinovi, že se nedrží v dostatečné vzdálenosti od břehu. Tu se tlustý farář chopil dvou vesel, náležitě zasadil svou obrovskou postavu do středu plavidla, opřel se pořádně do nich, takže stačily čtyři záběry, a byli venku z nebezpečného místa. Vztyčili plachtu, a loďka klouzala lehce po větru s tlumeným šploucháním pod kýlem a s mírným pomalým kolébáním. Tu se kněz s úsměvem posadil vedle paní Barborin, která měla oči zavřené a drmolila modlitbičky. Ale Pasotti tloukl netrpělivě taroky o stolek, a musili se dát do hry.

Mezitím se pomalounku blížil šedivý déšť, a zahaloval hory a zhasínal vítr. Ženě přibývalo sil podle toho, jak jich ubývalo větru, odevzdaně hrála a pokojně snášela své vlastní omyly a výbuchy manželovy. Když začal déšť šumět na ochranné plachtě a na klidné vodě, která se pořád valila na útesy Tentión, třebaže se už vítr skoro utišil; když převozník uvažoval o tom, že by bylo dobré spustit plachtu a znova se chopit vesel, paní Barborin si zhluboka vydechla. „Pin je drahoušek,“ poznamenala něžně; a začala hrát taroky s horlivostí, s ohnivostí a s blažeností v tváři, kterou nedovedly zkazit ani omyly ani nadávky.

Mnoho dní větrných a deštivých, slunečných a bouřlivých vzešlo a zapadlo nad Luganským jezerem a nad horami Valsoldy od té tarokové hry, k níž si zasedla paní Pasottiová, její manžel, celní kontrolor na odpočinku, a bohatýrský purijský farář na loďce, která pomalounku klouzala v drobném mrholení podél útesů mezi S. Mamette a Cressognem. Když se mi znova vynoří v paměti některá černá chatrč, která teď zrcadlí v jezeře nádheru zbohatlé venkovanky, některá veselá, elegantní vila, která teď klesá do mlčenlivého chátrání; když se mi zase objeví před očima starý morušovník z Orie a starý Buk Panenky Marie, které zmizely s lidmi, co je uctívali; když si vzpomenu na tolik lidských postav plných zášti, kterou považovali za věčnou, chytrosti, jež se jim zdála nevyčerpatelnou, lidí věrně oddaných zvykům, které mohla podle jejich názorů změnit jen všeobecná pohroma, lidí, které minulé generace znaly tak dobře jako ty stromy, s nimiž se ztratili, tu mi ten čas připadá vzdálenější, než je ve skutečnosti, tak jako převozníku Pinovi, obrácenému k západu, připadaly za závojem deště vzdálenější, než byly ve skutečnosti, Caronské hory a San Salvatore.

Byl to šedivý a ospalý čas, docela jako to nebe a jezero, když se utišil vítr, který nahnal takový strach paní Pasottiové. Prudký vítr roku 1848 přinesl několik hodin slunce a krátký boj s těžkými mraky: před třemi roky se utišil, a pak pršely a pršely pokojné, zasmušilé a mlčenlivé dni, kterými kráčí můj všední příběh.

Taroké královny a králové, mond, škýz a pagát byli v té době a v tom kraji důležitými osobnostmi, drobnými mocnostmi, jež blahovolně trpěla v svém lůně velká mlčenlivá rakouská říše, a jejich boje a jejich spolky byly jediným politickým námětem, o němž se mohlo svobodně rokovat. Také Pin při veslování strkal dychtivě svůj zvědavý zahnutý nos do karet paní Barborin a jenom nerad ho odtrhoval. Jednu chvíli přestal veslovat a v ustrnutí sledoval, jak se ubohá žena dostane z těžké situace, co udělá s kartou, kterou bylo nebezpečno vyhodit a nebezpečno držet. Její muž ťukal netrpělivě na stolek, velikán farář se probíral s blaženým úsměvem svými kartami, a ona tiskla své barvy na prsa, smála se a sténala a pošilhávala hned na jednoho spoluhráče, hned zase na druhého.

„Má v ruce škýza,“ zašeptal farář.

„Vždycky to tak dělá, když má v ruce škýza,“ řekl Pasotti, uhodil na stolek a zvolal:

„Sem s tím škýzem!“

„Hodím ho do jezera!“ odpověděla. Podívala se na příď a zjistila, že dojíždějí do Cressogna, a že je čas nechat hry; a to ji zachránilo.

Její manžel trochu huboval, ale pak se s tím smířil a natáhl si rukavice.

„Dnes budou pstruzi, pane faráři,“ poznamenal, zatímco mu pokorná manželka rukavičky zapínala. „Bílí lanýži, jeřábci a ghemmské víno.“

„Vy to víte, vy to víte, vy to víte?“ zvolal farář. „Také já to vím. Řekl mi to včera kuchař v Luganu. Ta paní markýza dělá hotové divy!“

„Jaképak divy! Předně jsou to svatouršulské hody; a pak jsou pozvány dámy: Carabelliovy, matka s dcerou; ty Carabelliovy z Lovena, víte?“

„Hleďme?“ divil se farář. „Že by tu byly nějaké plány?... Hele, don Franko na loďce. Podívejme se, co to má mládenec za vlajku! Nikdy jsem ji u něho neviděl.“

Pasotti nadzvedl ochrannou plachtu, aby se podíval. Nedaleko se houpala loďka s modrobílou vlajkou: klesala a zvedala se v unaveném rytmu vln. Na zádi pod vlajkou seděl don Franko Maironi, vnuk staré markýzy Uršuly, která dávala oběd.

Pasotti viděl, že mladík vstává, chápe se vesel a pomalu vesluje na otevřenou vodu směrem k divoké zátoce Doi: modrobílá vlajka se rozvíjela a třepetala v brázdě, kterou za sebou loďka zanechávala.

„Kam ten podivín míří?“ poznamenal. A zabručel mezi zuby s chraplavou výslovností milánského povaleče:

„Protiva!“

„Říká se, že je to mládenec velmi nadaný!“ mínil kněz. „Má v hlavě zmatek!“ rozsoudil to kontrolor. „Mnoho ješitnosti, málo vědění, žádná vzdělanost.“

„A napůl zkažený,“ dodal. „Kdybych já byl tou slečnou…“

„Kterou?“

„Carabelliovou.“

„To si zapamatujte, pane kontrolore. Jsou-li ti jeřábci a bílí lanýži pro tu slečinku Carabelliovou, tak jsou vyhozeni.“

„Vy, důstojnosti, něco víte?“ zeptal se tiše Pasotti a v očích mu zablýskala zvědavost.

Kněz neodpověděl, protože se v tu chvíli příď vryla do písku a přistála. Opustil loďku první; Pasotti dal potom své ženě pánovitou posunčinou jakási ponaučení a následoval ho. Ubohá žena vyšla na břeh poslední: byla všecka zamotaná do svého indického přehozu, klonila se až k zemi pod svým obrovským černým kloboukem s okrovými růžičkami a natahovala před sebe tlusté ruce s kanárkově žlutými rukavičkami. Dvě kadeře, visící po stranách její laskavé ošklivé tváře, skryté pod deštníkem manžela, majetníka, soudce a žárlivého strážce tolikeré elegance, měly příchuť odevzdanosti.

Ti tři vystoupili k maironiovské vile, jejíž sloupoví se na západě klene nad cestou vedoucí od přístaviště k farnímu cressognskému kostelu. Farář s Pasottim větřili mezi jedním a druhým sladkým povzdechem jakousi neurčitou teplou vůni, která unikala z otevřené dvorany vily.

„Hm, rizoto, rizoto,“ zašeptal kněz se zábleskem chtivosti v tváři.

Pasotti byl jemný nosíček, zavrtěl hlavou a svraštil obočí v zřejmém pohrdání tím druhým nosem.

„Rizoto to není,“ prohlásil.

„Jak to, že to není rizoto?“ ozval se kněz dotčeně. „Je to rizoto. Rizoto na lanýžích; necítíte?“

Oba dva se zastavili ve středu dvorany a hlučně do sebe táhli dech jako lovečtí psi.

„Drahý pane faráři, udělejte mi tu laskavost a mluvte o posciandře,“ řekl Pasotti po dlouhé přestávce, narážeje na prosté venkovské jídlo z kapusty a klobásů. „Lanýže ano, rizoto ne.“

„Posciandra, posciandra,“ bručel jeho společník trochu uraženě. „Pokud jde o to...“

Pokorná manželka pochopila, že se hádají, polekala se a začala zvedat pravý ukazováček ke stropu na znamení, že to mohou nahoře slyšet. Její velitel ji popadl za vztyčenou ruku, naznačil jí, aby vtáhla dech a pak zašeptal do otevřených úst: „Rizoto!“

Váhala, protože dobře nerozuměla. Pasotti pokrčil rameny. „Je hluchá jak poleno,“ poznamenal, „časy se mění,“ a začal vystupovat po schodišti, a jeho žena za ním. Tlustý farář se chtěl ještě jednou podívat za loďkou dona Franka a pomyslil si: „Ten má v hlavě něco docela jiného než Carabelliovou!“ Ale tu ho náhle zavolala k sobě paní Barborin a prosila ho, aby si sedl u stolu vedle ní. Tolik se bála, ta chudinka!

Páry z kastrolů naplňovaly i schodiště teplými vůněmi. „Není to rizoto,“ zašeptal tiše předvoj. „Je to rizoto,“ odpověděl stejným tónem zadní voj. A tak opakovali pořád tišším hlasem: „Je to rizoto, není to rizoto,“, dokud Pasotti nestrčil do dveří červeného sálu, kde obvykle pobývala paní domu.

Ošklivý hubený psík vyrazil se štěkotem na paní Barborin, která se pokoušela o úsměv, zatímco se Pasotti tvářil co nejuctivěji a poslední farář s přesladkou tváří posílal potichu prokleté psisko ke všem čertům.

„Friende! Sem pojď! Friende!“ řekla pomalu stará markýza. „Drahá paní, drahý pane kontrolore, drahý pane faráři, buďte vítáni.“

Drsný nosový hlas byl stejně netečný a měl stejnou barvu, ať se obracel na psa nebo k hostům. Kvůli paní Barborin vstala, ale zůstala na místě a neudělala od pohovky ani krok: byla to zavalitá žena s lenivýma vyhaslýma očima pod mramorovým čelem a pod černou parukou, která se jí na spáncích stáčela ve dva tlusté závity. Tvář musila být kdysi krásná a uchovávala si v žlutavé bledosti starého mramoru jakousi studenou velebnost, která se při žádném vzrušení neměnila, jako pohled a jako hlas. Tlustý farář jí vysekl z dálky tři rychlé poklony, ale Pasotti jí políbil ruku a paní Barborin nevěděla, jak se má pohnout nebo co má říci, protože cítila, jak se pod tím mrtvým pohledem proměňuje v led. Zároveň s markýzou vstala z pohovky také jiná dáma a dívala se důstojně na paní Pasottiovou, na tu ubohou hromádku starých krámů zabalenou do nových šatů. „Paní Pasottiová a její manžel,“ řekla markýza. „Donna Eugenia Carabelliová.“

Donna Eugenia sotva znatelně pokývla hlavou. Její dcera donna Karolina stála u okna a hovořila s markýzinou oblíbenkyní, vnučkou jejího správce.

Markýza nepovažovala za nutné ji obtěžovat s představováním nově příchozích; vybídla je, aby se posadili, a pak si znova jakoby nic povídala s donnou Eugenií o společných milánských známých, zatímco Friend prskal a větřil a točil se okolo vlňáku paní Pasottiové vonícího kafrem, třel se farářovi o lýtka a díval se svýma slzícíma a smutnýma očima na Pasottiho, ale nepřibližoval se mu, jako by věděl, že ten majitel indického šálu by mu nejraději zakroutil krkem, třebaže se tváří jako milius.

Markýza Uršula ponechávala v chodu svůj obvyklý drsný ospalý hlas a Carabelliová dělala všecko možné, aby dodala při odpovědích svému drsnému pánovitému hlasu laskavosti, ale pronikavým očím a zlomyslné chytrosti Pasottiho neušlo, že obě dámy zastírají, Maironiová víc a Carabelliová méně, společnou nespokojenost. Kdykoliv se dveře otevřely, obracely se k nim vyhaslé oči jedné a zasmušilý zrak druhé dámy. Jednou vstoupil prefekt caravinské svatyně s nerozlučnými dvojčaty malým Pavlem Šalou zvaným „Pavlík“ a s tlustým panem Pavlem Pozzim zvaným „Pavlouš“, podruhé to byl markýz Bianchi z Orie, bývalý důstojník Italského království, ušlechtilá postava starého rytířského vojáka, a spolu s ní půvabná postava živé dívky.

Po prvé i po druhé přeletěl Carabelliové po tváři stín hněvu. Také její dcera vždycky rychle pohlédla ke dveřím, když se otevřely; ale pak hovořila a smála se ještě hlasitěji.

„A co don Franko, paní markýzo,“ zeptal se medovým hlasem zlomyslný Pasotti, nabízeje markýze otevřenou tabatěrku.

„Mnohokrát děkuji,“ odpověděla markýza trochu se naklánějíc a sahajíc dvěma tlustými prsty do tabáku: „Franko? Mám po pravdě trochu obavy. Dnes ráno se necítil dobře, a teď ho tu nevidím. Bylo by mi líto...“

„Don Franko?“ ozval se markýz. „Je na loďce. Před chvílí jsme ho zahlédli, vesloval, jako by ho za to platili.“

Donna Eugenia roztáhla vějíř.

„Chlapík!“ poznamenala, zuřivě se ovívajíc. „Je to velmi krásná zábava.“

Náhle vějíř zavřela, dala si ho ke rtům a začala do něho kousat.

„Asi se potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu, mínila markýza svým nevyrušitelným nosním hlasem.

„Asi potřeboval zmoknout,“ zabručel caravinský prefekt a oči se mu zlomyslně zaleskly. „Prší!“

„Don Franko tu bude hned, paní markýzo,“ ozvala se správcova vnučka, rozhlížejíc se po jezeře.

„Dobrá,“ odpověděl nosový ospalý hlas. „Doufám, že je mu líp, jinak z něho nedostaneme ani slovo. Je to chlapec zdravý jako řípa, ale zabíravý. Poslyšte, pane kontrolore, copak je s panem Jakubem? Pročpak tu není?“

„Pan Zacomo,“ začal posměšně Pasotti o panu Jakubovi Puttinim, starém benátském mládenci, který už třicet let bydlil v Horním Albogasiu blízko Pasottiho vily. „Pan Zacomo…“

„Pomalu,“ přerušila ho stará dáma. „Nedovoluji vám dělat si blázny z Benátčanů a ostatně není pravda, že se v Benátkách říká Zacomo.“

Narodila se v Padově a její lombardština byla ještě prosáklá některými chronickými padovskými výrazy, třebaže už skoro půl století bydlila v Brescii. Zatímco se Pasotti obřadně zaříkával, že chtěl jenom napodobit hlas svého výtečného souseda a přítele, dveře se otevřely po třetí. Donna Eugenie dobře věděla, kdo přichází, neráčila se však podívat, ale vyhaslé markýziny oči se položily se vší svou pomalostí na dona Franka.

Jediný dědic jména Maironi don Franko byl synem markýzina syna, který umřel v osmadvaceti letech. Jeho matka zemřela při porodu a Franko od svého narození žil pod mocí báby Maironiové. Byl to vysoký a štíhlý mladík s bohatou hřívou plavých naježených vlasů, což mu vyneslo přezdívku el scovind‘i nivol, zametač mraků. Měl výrazné, jasně modré oči, hubenou, sympatickou tvář, která byla v neustálém pohybu a střídavě bledla a červenala se. Ten zachmuřený obličej nyní velmi jasně říkal: „Tady jsem, ale nejraději bych vás neviděl!“

„Jak se ti vede, Franko?“ zeptala se ho babička a okamžitě dodala nečekajíc na odpověď: „Podívej se, donna Karolina by ráda slyšela ten kousek od Kalkbrennera.“

„Oh ne, neobtěžujte se!“ řekla slečna a otočila se s rozmrzelou tváří na mladíka. „Řekla jsem to, to je pravda, ale Kalkbrenner se mi vlastně nelíbí. Raději si budu povídat s děvčaty.“

Zdálo se, že Franko je docela spokojen s přijetím, jehož se mu dostalo; na víc už nečekal a začal se s farářem bavit o cenném starém obraze, který prý spolu viděli v kostele v Dasiu. Donna Eugenia Carabelliová se dusila vzteky.

Přijela s dceruškou z Lovena po tajném diplomatickém jednání, jehož se zúčastnily jiné mocnosti. Poslední otázky, které diplomacie řešila, se týkaly toho, zda má k návštěvě dojít nebo ne, dovoluje-li to důstojnost rodiny Carabelliové a je-li tu ona pravděpodobnost úspěchu, kterou donna Eugenia vyžadovala; maminka Carabelliová byla sice starou přítelkyní babičky Maironiové, ale mladí lidé se viděli jen párkrát a letmo: přitahovaly se věci, které tvořily obal, bohatství, urozenost, svazky příbuzenské a přátelské, jako se navzájem přitahuje kapka mořské a sladké vody, třebaže spojení obou kapek znamená smrt drobných tvorů v obou kapkách žijících. Markýziny karty vyhrály: bylo dohodnuto, že k schůzce dojde v Cressognu; zdánlivě to způsobil věk, ale ve skutečnosti peníze. Franko měl sice jen hubené dědictví po matce, osmnáct nebo dvacet tisíc rakouských lir, ale babička seděla ve své netečné důstojnosti na nějakém tom miliónku. Když teď donna Eugenia viděla mladíkovo chování, zuřila na markýzu a na všecky, co vystavili ji a její dceru takovému ponížení. Kdyby tak byla mohla naráz odfouknout stařenu, vnuka, chmurný dům a nudnou společnost, byla by to s gustem udělala; ale musila se tvářit jakoby nic, předstírat lhostejnost a polknout pohanění i oběd.

Markýza zachovávala na povrchu svůj mramorový klid, ale srdce jí překypovalo hněvem a vztekem na vnuka. Odvážil se ji před dvěma roky požádat, aby si směl vzít jednu slečnu z Valsoldy, vzdělanou, ale chudou a neurozenou. Babiččino rozhodné odmítnutí znemožnilo sňatek a přimělo dívčinu matku k tomu, že zavřela dveře svého domu donu Frankovi. Ale markýza byla skálopevně přesvědčena, že ti lidé nespustili oči z jejích miliónů. Proto se rozhodla, že Franka co nejdřív ožení, aby ho zachránila z nebezpečí; a hledala dívku bohatou, ale ne příliš, urozenou, ale ne příliš, chytrou, ale ne příliš. A když jednu takovou našla, nabídla ji Frankovi, ale ten se pyšně vzepřel a prohlásil, že se nebude ženit. Ta odpověď jí zněla velmi podezřele, a proto hlídala ještě pozorněji každý krok svého vnuka a „slečny Vějičky“, jak roztomile nazývala slečnu Luisu Rigeyovou.

Rodina Rigeyova se skládala ze dvou žen, Luisy a matky, a bydlila ve Valsoldě na Zámku: nebylo to nic těžkého je mít pod dozorem. Ale markýza nemohla na nic přijít. Ale jednou večer jí Pasotti sdělil s pokryteckým váháním a se spoustou vyděšených poznámek, že se on Pasotti sešel v lékárně v S. Mamette s caravinským prefektem, s panem Jakubem Puttinim, s Pavlíkem a s Pavloušem, a že tam prefekt pronesl tuto krásnou větu: „Don Franko si hraje na mrtvého žertem, a stará to udělá doopravdy.“ Když markýza uslyšela tu jemnou jedovatost, odpověděla svým pokojným nosovým hlasem „tisíceré díky,“ a změnila rozhovor. Pak se dověděla, že to s paní Rigeyovou, která vždycky postonávala, vypadá špatně, protože má zbytnění srdce, a zdálo se jí, že se to projevuje na Frankově náladě. A právě tehdy jí nabídli malou Carabelliovou. Carabelliová nebyla možná úplně podle jejího gusta, ale nebezpečí bylo tak hrozivé, že nebylo možno váhat. Tenkrát se Franko nerozhorlil, roztržitě ji vyslechl a prohlásil, že bude o tom uvažovat. Byla to snad jediná přetvářka jeho života. Markýza zahrála odvážně silnou kartu a pozvala Carabelliovou.

Teď jasně viděla, že hra je ztracená. Franko byl pryč, když dámy přijely, a pak se objevil jen jednou na pár minut. Jeho chování bylo během těch několika minut zdvořilé, ale jeho tvář ne; jeho tvář mluvila jako vždycky tak jasně, že nikoho neoklamala, třebaže markýza to okamžitě omluvila nachlazením. Ale stará dáma si nepřiznala, že hrála špatně. Od dob nejútlejšího mládí vychovala své myšlení k tomu, že si nikdy nepřiznala jedinou chybu nebo jediný omyl a že nikdy vědomě nezranila své milované a urozené já. Teď si zamanula předpokládat, že po její řeči o svatbě se tajně dostala do vnukova srdce slovíčka medová, vábivá a jedovatá. V jejím zklamání jí snad bylo lehkou útěchou chování slečny Carabelliová, která špatně skrývala svou živou nelibost. To se markýze nelíbilo. Caravinský prefekt se mýlil možná jen trochu ve formě, když o ní potichu říkal: „To je rakouská potvora.“ Jako tehdejší staré Rakousko neměla stará markýza ráda v své říši živé duchy. Její železná vůle nesnášela v své blízkosti jinou vůli. Už to bylo nad její síly mít v domě jednoho nezkrotného Lombardo-Benátčana, jako byl don Franko: ta dívka Carabelliová vypadá, že chce myslit a chtít po vlastní hlavě, z té by se stala pravděpodobně v Maironiově rodině obtížná poddaná — neklidné Maďarsko.

Byl hlášen oběd. Ve vyholené tváři a v špatně střiženém obleku sluhy se odrážely aristokratické myšlenky markýziny, zmírněné hospodářskými zvyklostmi.

„A co náš pan Jakub, pane kontrolore?“ řekla markýza nehýbajíc se z místa.

„Mám obavy, paní markýzo,“ odpověděl Pasotti. „Dnes ráno jsem na něho narazil a řekl jsem mu: — Tak, pane Jakube, uvidíme se na obědě? — Jako bych mu býval užovku do těla pustil. Začal se kroutit a hekat: — Ano, doufám, nevím, možná, neříkám, pf, hele, vlastně, vzácný pane kontrolore, nevím, zkrátka a pf! — Nic jiného jsem z něho nedostal.“

Markýza si zavolala sluhu k sobě a cosi mu potichu řekla. Ten se uklonil a odešel. Purijský farář se kolébal nahoru a dolů a hladil si kolena z touhy po rizotu, ale markýza jako by byla na pohovce zkameněla, a proto zkameněl také on. Ostatní mlčeli a dívali se na sebe.

Když chudinka paní Barborin uviděla sluhu, všeobecnou nehybnost a ohromené tváře, podivila se, zvedla obočí, podívala se tázavě na svého manžela, potom na purijského faráře, pak zase na prefekta, až také ji proměnil v kámen blesk z Pasottiho oka. „Kdyby tak oběd spálili!“ pomyslila si upravujíc svou tvář do výrazu lhostejnosti. „Kdyby nás tak poslali domů! To by bylo štěstí!“ Sluha se po dvou minutách vrátil a uklonil se.

„Pojďme,“ řekla markýza vstávajíc.

Společnost našla v jídelně nového hosta, malého shrbeného staříka s dvojicí dobráckých oček a s dlouhým nosem až na bradu.

„Opravdu, paní markýzo,“ bránil se stařík bázlivě a pokorně, „já jsem už obědval.“

„Posaďte se, pane Viscontini,“ odpověděla markýza, která se velmi dobře vyznala v drzém umění hluchoty jako všichni lidé, kteří stůj co stůj chtějí, aby svět vypadal podle jejich vlastního pohodlí a vlastní chuti.

Človíček se neodvážil odporovat, ale také si neodvažoval sednout.

„No tak, pane Viscontini!“ řekl mu Pavlík, který seděl vedle něho. „Co to děláte?“

„Dělá čtrnáctého ke stolu,“ zahučel prefekt. A tak to také bylo. Výtečný pan Viscontini byl ladič pian; ráno přišel z Lugana naladit piano pánů Zelbiových z Cimy a piano dona Franka; v poledne obědval v Zelbiovském paláci, a pak přišel do maironiovské vily, a teď tam musil zaskočit za pana Jakuba, protože jinak by bylo hostů třináct.

V stříbrné polévkové míse se kouřilo z hnědé tekutiny.

„Rizoto nebude,“ zašeptal Pasotti faráři z Purie, když procházel za ním. Sladká tvář neprozradila jediným hnutím, že něco slyšela.

Obědy u Maironiových byly vždycky chmurné, a tento naznačoval, že předčí všecky předešlé. Zato byl mnohem vybranější. Pasotti s farářem z Purie se při jídle často na sebe podívali, aby vyjádřili svůj obdiv a jako by si skoro chtěli navzájem blahopřát k vybranému požitku; a když se stalo, že farář některý Pasottiho pohled propásl, tu se ho jeho sousedka paní Barborin dotýkala bázlivě loktem, aby ho na to upozornila.

Nejvíc bylo slyšet markýze a donnu Eugenii. Velký aristokratický nos Bianchiho a jemný úsměv galantního rytíře se často obracely k zhasínající, ale ne ještě docela pohaslé kráse dámy. Oba dva byli Miláňané nejlepší krve a cítili, že je spojuje jakási nadřazenost nejenom vzhledem k drobným měšťákům sedícím okolo stolu, ale také vzhledem k pánům domu, patřícím k venkovské šlechtě. Markýz byl učiněná vlídnost a byl by se roztomile bavil i s posledním hostem; ale donna Eugenia se k němu přimkla ve své zatrpklosti a ve svém znechucení místem a lidmi jako k jediné osobě sebe hodné a dávala to důrazně najevo také proto, aby ostatní pozlobila. Uvedla ho do rozpaků, když nahlas prohlásila, že nechápe, jak se mohl zamilovat do té hrozné Valsoldy. Markýz se tam přestěhoval před dávnými lety, prožil tam klidně život a přivítal na svět svou jedinou dceru donnu Ester: zpočátku ho ta nevlídná slova, která urážela mnoho přítomných, uvedla trochu do rozpaků, ale potom pronesl živou obhajobu kraje. Markýza se tvářila jakoby nic; čistokrevní Valsolďané, prefekt, Pavlík a Pavlouš, mlčeli a jen se šklebili.

Pasotti slavnostně odříkal nabubřelou chválu Bianchiho vily „Niscioree“ blízko Orie. Vypadalo to, že ta chvalořeč příliš nevoní poctivci Bianchimu, který v minulosti neměl příliš mnoho důvodů Pasottiho chválit. Pozval Carabelliovou na Niscioree. „Ne, Eugenio, ty tam pěšky nechoď!“ poznamenala markýza vědouc, že se její přítelkyně hrozně bojí, že tloustne. „To bys měla vidět, jak je těsná cesta z Výběrčího úřadu na Niscioree! Ty tam jistě neprojdeš.“ Donna Eugenia se rozhořčeně bránila. „Jistě to není Třída Porta Renza,“ řekl markýz, „a není to bohužel také le chemin du Paradis!“

„To ne! To opravdu ne! Za to vám ručím!“ zvolal Viscontini, kterého na neštěstí rozehřálo příliš mnoho skleniček ghemmeského vína. Všecky oči se na něho otočily a Pavlík mu cosi potichu šuškal. „Že jsem blázen?“ bránil se človíček v tváři všecek rudý. „Vůbec ne! Říkám vám, že mi za celý můj život ještě nikdy nebylo tak těsno.“ A začal vypravovat, jak jel jednou ráno z Lugana, jak ho na loďce roztřásla trochu zima a jak vystoupil v Niscioree, aby šel dále pěšky; a jak potkal mezi těmi dvěma zdmi, kde by se ani osel neotočil, dva finance, kteří se do něho pustili, že nevystoupil u Výběrčího úřadu; jak ho odvedli na ten prokletý Výběrčí úřad; že si nesl svitek not psaných rukou a že mu je to ho vado výběrčí zabavil, protože považoval osminky a šestnáctinky za tajné politické písmo.

Hluboké ticho. Po malé chvilce markýza prohlásila, že pan Viscontini je naprosto v neprávu. Neměl vystupovat v Niscioree, protože je to zakázáno. A pokud jde o pana výběrčího, že je to osoba, která si zasluhuje vší úcty. Pasotti to s přísnou tváří potvrdil. „Je to výtečný úředník.“

„Výtečná kanálie,“ procedil prefekt mezi zuby. Franko zpočátku dělal dojem, že myslí na něco jiného; ale tu sebou trhl a upřel na Pasottiho pohled plný pohrdání.

„A konec konců se mi zdá,“ dodala markýza, „že by ty psané noty mohly být výtečnou záminkou...“

„Samozřejmě,“ přidal se Pavlík, který se tvářil přítelem Rakouska ze strachu, kdežto paní domu jím byla z přesvědčení.

Markýz, který v roce 1815 zlomil meč, aby nemusil sloužit Rakušanům, se usmál a pouze poznamenal:

„Là. C‘est un peu fort!“

„Ale když všichni vědí, že ten výběrčí je hovado!“ zvolal Franko.

„Promiňte, done Franko...,“ začínal zase Pasotti.

„Jaképak promiňte!“ vybuchl mladík. „Je to hovado všech hovad!“

„Je to svědomitý muž,“ prohlásila markýza, „úředník, který koná svou povinnost.“

„Tak jsou asi hovada ti, co mu poroučí!“ odsekl Franko.

„Milý Franko,“ odpověděl jednotvárný hlas, „takové řeči se v mém domě nevedou. Díkybohu nejsem tady u nás v Piemontě.“ Pasotti se souhlasně ušklíbl. Tu Franko popadl oběma rukama svůj talíř a jedním rázem jej roztříštil o stůl. Viscontini vykřikl ježíšmarja a z úst bezzubého jedlíka Pavlouše, který byl vyrušen ze své namáhavé práce, se vydralo: „Uch!“

„Ano, ano,“ zvolal Franko vstávaje s tváří zkřivenou hněvem, „bude lepší, když odejdu!“ A opustil salón. Donně Eugenii se udělalo v tu chvíli nevolno a musili ji doprovodit ven. Všechny dámy kromě Pasottiové šly za ní jedněmi dveřmi, zatímco druhými vstupoval sluha s rýžovou paštikou. Purijský farář se podíval s vítězným úsměvem na Pasottiho, ale ten se tvářil, že nevidí. Všichni stáli. Zdánlivý viník Viscontini pořád jen opakoval: „Já tomu vůbec nerozumím, já tomu vůbec nerozumím!“ a Pavlík, který měl hrozný vztek, že to s obědem tak špatně dopadlo, na něho zavrčel: „Čemu byste vy mohl rozumět?“ Markýz byl zachmuřen jako noc a mlčel. Skutečný viník Pasotti si nakonec nasadil výraz soucitné lásky a řekl jakoby pro sebe: „Škoda! Chudák don Franko! Zlaté srdce, dobrá hlava a taková povaha! Je to opravdu škoda!“

„Tak tak!“ poznamenal Pavlík. A purijský farář zarmouceně: „To jsou, pane, nepříjemnosti!“

Čekali a čekali, dámy se nevracely. Tu se začali rozcházet. Pavlík s purijským farářem se pomalu přišourali s rukama za zády k příborníku a zadívali se na rýžovou paštiku. Purijský farář zavolal tiše Pasottiho, ale ten se nehnul. „Chtěl jsem vám jenom říci,“ ozval se tlustý farář, aby jeho vítězství bylo i nebylo patrné, „že jsou tady bílé lanýže.“

„Řekl bych, že tu nechybějí ani lanýže černé,“ poznamenal markýz a trochu položil důraz na dvě poslední slova.

KAPITOLA DRUHÁ
NA PRAHU NOVÉHO ŽIVOTA

„Kanálie!“ zuřil Franko, když běžel nahoru po schodech do svého pokoje. „Rakušácký osel!“ Vyléval si svůj vztek na Pasottim, protože nemohl nadávat babičce a souhlásky slova rakušácký se mu výtečně hodily, aby mohl drtit mezi zuby svůj hněv, ždímat z něho a vychutnávat jeho chuť. Než došel nahoru, vztek se mu vykouřil z hlavy.

Vrhl se na pohovku proti oknu dokořán otevřenému a díval se na jezero smutné v mlhavém odpoledni a na pusté hory za ním. Zhluboka si povzdechl. Ach jak mu tam bylo dobře o samotě, jaký mír, jak se mu tam jinak dýchalo než v salóně, jaký to lahodný vzduch, plný jeho myšlenek a jeho lásky! Cítil, že hrozně potřebuje se k nim utéci, a ony ho okamžitě přijaly a vyhnaly mu z hlavy Carabelliové, Pasottiho, babičku a hovado výběrčího. Ony? Ne, byla to jediná myšlenka, myšlenka stvořená z lásky a z rozumu, z úzkosti a z radosti, z nesmírného množství sladkých vzpomínek a zároveň z rozechvělého očekávání čehosi slavnostního, co se blížilo a co na něho čekalo v stínech noci. Franko se podíval na hodinky. Bylo tři čtvrti na čtyři. Ještě sedm hodin. Vstal a opřel se založenýma rukama o okenní prkno.

Ještě sedm hodin, a začne pro něho nový život. Kromě několika málo lidí, kteří se měli události účastnit, nikdo ani ve snu netušil, že právě toho večera asi v jedenáct hodin si má vzít don Franko slečnu Luisu Rigeyovou.

Matka Luisina paní Tereza Rigeyová prosila kdysi upřímně Franka, aby se sklonil před babiččinou vůlí, aby přestal navštěvovat její dům, aby už nemyslil na Luisu, která souhlasila s tím, aby z důvodů rodinné cti a matčiny dobré pověsti se přerušily společenské styky, ale věřila Frankově lásce a věděla, že ho bude mít vždycky ráda. Franko studoval soukromě bez babiččina vědomí práva, aby se mohl sám živit a nemusil být na nikom závislý. Ale srdce paní Terezy odneslo všecka ta vzrušení a její nemoc se koncem srpna roku 1851 náhle zhoršila. Franko jí napsal, a žádal ji, aby mu aspoň dovolila ji navštívit, když už on nemůže konat „svou povinnost a ošetřovat ji“. Paní váhala mu to dovolit, mladík byl zoufalstvím bez sebe a oznámil jí, že považuje Luisu za svou nevěstu před Bohem a že raději umře, než by se jí vzdal. Ubohá žena viděla, jak se jí život den ze dne ztrácí a s bolestí pozorovala nejistou budoucnost své drahé dcery; a když uvážila pevné mladíkovo rozhodnutí, projevila vroucí přání, aby k svatbě došlo co nejdřív, když už k ní musí dojít. Všecko bylo připraveno nahonem s pomocí zámeckého faráře a bratra paní Rigeyové inženýra Ribery z Orie, zaměstnaného u c. k. Úřadu pro veřejné práce v Comu. Dohodli se na tom, že sňatek bude tajný, že Franko zůstane u babičky a Luisa u matky, a že se markýze se vším přiznají, až přijde vhodná chvíle. Franko doufal, že jim pomůže starý přítel rodiny lodský biskup monsignor Benaglia, ale bylo nutno, aby markýza byla postavena před hotovou věc. V případě, že by se markýzino srdce zatvrdilo, jak se dalo předpokládat, přestěhovali by se novomanželé i s paní Terezou do domu inženýra Ribery v Orii. Ribera byl starý mládenec a vydržoval rodinu své sestry; vzal by si pak k sobě Franka místo vlastního syna.

Tak tedy za sedm hodin.

Z okna bylo vidět na pruh zahrady, která se prostírala od vily k jezeru, a břeh, kde přistávaly loďky. V prvních dobách své lásky stával Franko tady u okna a se zatajeným dechem sledoval pouť a přistání jednoho člunku, z kterého vystupovala štíhlá postavička lehká jako dech, která se nikdy nepodívala k jeho oknu. A potom jednoho dne vyšel na břeh, aby se s ní setkal a ona chvíli váhala, než vystoupila z loďky a přijala velmi užitečnou pomoc jeho ruky. Tam dole v zahradě jí dal poprvé květinu, voňavý květ mandevilia suaveolens. Tam dole se jindy zase velmi vážně zranil nožíkem, když pro ni řezal větev z růžového keře, a ona se polekala a dala mu tím sladký důkaz své lásky. Kolikrát se s ní a s ostatními přáteli toulal naproti po opuštěných březích hory Bisgnaga, než se o tom dověděla babička, kolikrát s ní snídal a svačil v rozkošné hospůdce v Doi! Jak mu bývalo sladko u srdce, když se setkal s jejím pohledem a pak se vracel domů, zavíral se v svém pokoji, znova si jej vyvolával a ve vzpomínkách se jím vzrušoval! Do srdce se mu teď vracely ty první vzruchy lásky, ne jeden, ale všecky najednou, vystupovaly ze smutných vod a břehů, jako by jeho strnulé oči spíše bloudily v stínech minulosti než v mlhách přítomnosti. Byl takřka u cíle, a přitom myslil na první kroky na dlouhé cestě, na nečekané zvraty, na vytoužený sňatek, který se ve skutečnosti tolik lišil od obrazu, který si o něm vytvořil ve snech, v dobách mandevily, růží, projížděk po jezeru a procházek po horách. Tehdy jistě netušil, kolik překážek bude musit překonat, kolik úzkostí vytrpět, než k němu dospěje, a to ještě tajně. Ale když si představil, že by se sňatek slavil veřejně a ve vší pohodě s obvyklým úvodem nutných obřadností, smluv, blahopřání, návštěv a hostin, uvědomoval si, že by jeho láska tížeji snesla tu hroznou nudu než všecka ta protivenství.

Z úvah jej vytrhl hlas prefektův, který na něho volal ze zahrady a oznamoval mu, že Carabelliové odjíždějí. Frankovi napadlo, že by se musil omlouvat, kdyby sešel dolů, a proto se raději neukázal. „Měl jste mu rozbít ten talíř o hlavu!“ houkl nahoru prefekt s rukama u úst. „Měl jste mu jej rozbít o hlavu!“

Potom odešel a Franko viděl, jak převozník Carabelliových dam jde dolů a připravuje loďku. Odešel proto od okna a vrátil se k dřívějším myšlenkám: otevřel prádelník a zadíval se jakoby roztržitě na náprsenku vyšívané košile se zářícími briliantovými knoflíčky, kterou měl na sobě jeho otec v den své svatby. Nechtělo se mu jít k oltáři jen tak bez pečeti slavnostní chvíle, ale ta pečeť nesměla být samozřejmě snadno viditelná.

V prádelníku vonícím fialkami bylo všecko uspořádáno s vybranou elegancí člověka, který má vkus; on sám si tam všecko dával na místo. Zato na židlích, psacím stole a na pianě ležely hromady knih a papírů v takovém nepořádku, že to vypadalo, jako by je sem býval přinesl oběma okny orkán. Na některých právnických knihách bylo na prst prachu, zato ani jediný prášek byste nebývali našli na listech malé gardenie stojící na okenním prkně okna směřujícího k východu. To všecko byly dostačující náznaky, že tam uvnitř vládne podivínský básník. A kdybyste se bývali podívali na knihy a na papíry, byli byste našli důkazy.

Franko miloval vášnivě poezii a byl opravdovým básníkem vybranou jemností svého srdce; ale jako tvůrce veršů byl nanejvýš dobrým diletantem bez originality. Jeho oblíbenými vzory byli Foscolo a Giusti; oba je stejně uctíval a oba je vykrádal, protože byl zároveň snílkem i satirikem a nebyl schopen si vytvořit vlastní formu, musil napodobovat. Musíme také po pravdě říci, že mladí lidé měli v té době klasickou kulturu, která se stala později něčím neobvyklým; a že je právě klasičtí autoři vychovávali k tomu, aby si vážili napodobení jako činnosti řádné a chvályhodné. Když se tak přehraboval v papírech a hledal bůhvíco, přišly mu do rukou následující verše věnované člověku, známému jemu i nám, které si znova s potěšením přečetl a které tu uvádíme jako ukázku jeho satirického stylu:

Zrak těká nejistě,

jazyk hadí,

brada je bez vousu,

srdce báby.

Pestré nohavice,

kabát mastný,

na hlavě cylindr

hrozitánský.

Tartuffa vidíte

ničemného,

zemi i nebesům

protivného.

Všecku tuto žluč měl skoro úplně na svědomí Giusti a napodobovací vášeň, protože Franko neměl vskutku v játrech tolik zloby. Jeho hněvy byly náhlé, prudké a prchavé; nedovedl nikoho dlouho nenávidět a dokonce se ani dlouho na nikoho zlobit. Ukázka jeho druhé básnické manýry ležela na pultu piana: byl to list papíru, na němž bylo plno kaněk a škrtů:

Luise

Tam, kde na skále visí tvé hnízdo,

věnčící dokola větrný sráz,

směje se na měsíc a na nízké chlumy,

kde zrají hrozny ti na stůl a růže

na hlavu tvou, ty červené květy,

já pak sny plné vůní, Luiso moje,

posílám tobě z těch hrůzných stínů,

ze srdce svého milujícího. Ty tiše sedíš

nahoře na balkóně a neobracíš oči

k bílým západním břehům a k jasným horám,

na třpytnou lesklou jezera plochu

zářící v měsíci; upíráš zrak svůj

do temnot a ptáš se zvučného vánku,

který ohýbá pružné oleandru větve

na vzdušné terase a zní mým jménem.

Franko možná rád improvizoval na pianě se svými verši před očima. Miloval vášnivě hudbu, ještě víc než poezii, a proto si koupil za sto padesát cvanciků od varhaníka z Loggio piano pro sebe, protože nemohl hrát na průměrném vídeňském babiččině pianě, kolem kterého se chodilo po špičkách a které bylo pořád zahaleno do přikrývek jako rodinný revmatik. Varhaníkův nástroj, po kterém běhaly a do kterého bušily dvě generace rukou zmozolnatělých od motyky, vydával jen komický nosový hlásek, ozývající se nad tenkým cinkáním, jako by na sebe narážela spousta malých skleniček, stojících těsně vedle sebe. To bylo Frankovi skoro jedno; jakmile položil ruce na klávesnici, představivost se mu roznítila, zmocnilo se ho skladatelské nadšení a v žáru tvůrčí básně mu stačil teninký hlásek zvuku, a už viděl celou hudební myšlenku a opíjel se jí. Takový Erard by v něm budil ostych, dával menší možnost jeho fantazii, a nebyl by zkrátka tak drahý jeho srdci jako jeho spinet.

Franko měl příliš mnoho rozmanitých zájmů a náklonností, příliš mnoho ohnivosti, příliš málo marnivosti a snad také příliš málo síly a vůle, aby se dovedl podrobit té nudné metodické ruční dřině, bez které nikdy nevyroste pianista. Ale Viscontini byl nadšen jeho způsobem hry; jeho nevěsta Luisa sice úplně nesdílela jeho klasický vkus, ale obdivovala se zcela uměřeně jeho úderu; když se dal někdy uprosit a klasicky rozhučel a rozkvílel varhany v Crassognu, tu obyčejní lidé byli omámení hudbou a tou ctí, dívali se na něho s otevřenými ústy a úctou, jako by se byli dívali na nesrozumitelného kazatele.

Přesto přese všecko nebyl by se Franko mohl pustit v městských salónech do závodu s množstvím malých diletantů neschopných chápat a milovat hudbu. Všichni nebo skoro všichni by ho bývali překonali pohotovostí a přesností a byli by sklidili větší potlesk, i když by se nikomu z nich nepodařilo rozezpívat piano, tak jak to dovedl on, zvláště v adagiích Belliniho a Beethovena, kdy hrával se srdcem v krku, v očích, ve svalech tváře, v nervech rukou, které splývaly v jedno se strunami piana.

Druhou Frankovou vášní byly staré obrazy. Na stěnách jeho pokoje jich viselo několik, a většinou byly popraskané. Měl málo zkušeností, protože necestoval, rychle vzplanul, měl mnoho přání a málo peněz, a musil se s tím vyrovnat, lehce věřil tvrzení jiných nuzných sběratelů, že našli něco vzácného, často se dal jimi nadchnout a zaslepit, a pak se vrhl na některá špinavá plátna, jejichž cena byla sice malá, ale hodnota ještě menší. Z průměrných obrazů měl pouze hlavu muže v stylu Moroneho a Madonu s děťátkem v stylu Dolciho. Překřtil ostatně oba obrazy na Moroneho a Dolciho, a hotovo.

Když si znova přečetl verše, ke kterým ho inspiroval Tartuffe Pasotti, a když si na nich znova pochutnal, začal prohledávat zmatenou směsici v psacím stole, až našel list anglického dopisního papíru: chystal se napsat monsignoru Benagliovi, jediné osobě, která by mu mohla být v budoucnosti užitečná u babičky. Pořád mu něco říkalo, aby mu napsal a uvědomil ho o kroku, ke kterému se chystá, vysvětlil mu důvody, které vedly jeho nevěstu a jeho, že k tomu došlo touto bolestnou cestou, a vyjádřil naději, že jim pomůže, až přijde chvíle, kdy budou musit všecko oznámit babičce. Seděl ještě s perem v ruce před bílým listem papíru a přemýšlel, když člun Carabelliových přejel pod jeho okny. A brzy zaslechl, že odjíždí gondola markýzova a loďka Pinova. Čekal, že ho babička zavolá, až bude sama, ale nic se nestalo. Minula chvíle v tomto očekávání, potom začal zase myslit na svůj dopis a myslil na něj tak dlouho, tolikrát předělal úvod a také potom pokračoval tak pomalu a tolikrát všecko měnil, že ještě nebyl s dopisem hotov a už musil rozsvítit lampu.

Konec dopisu byl snadnější. Doporučoval svou drahou Luisu modlitbám starého biskupa a vyjadřoval v něm tak upřímnou a naprostou důvěru v Boha, že by byl dojal i srdce méně důvěřivé.

Franko byl sice divoký a prudký, ale jeho víra byla prostou a klidnou vírou dítěte. Nebyl pyšný, neměl zálibu ve filosofických úvahách a byla mu cizí žízeň po duchovní svobodě, která mučí mladé lidi, když se jejich smysly přestávají cítit dobře v tvrdém jhu positivní víry. Nebyl ani na okamžik na pochybách o tom, čemu věřil, s úzkostlivou svědomitostí vykonával všecky náboženské povinnosti a nikdy se neptal sám sebe, je-li rozumné věřit a jednat tímto způsobem. Ale nebylo v něm ani kousek mystika nebo askety. Jeho duch byl horoucí a básnický, zároveň však jasný a přesný, vášnivě milující přírodu a umění, vábily ho všecky příjemné stránky života, a proto mu byl mysticismus přirozeně cizí. Víru si nevybojoval, nikdy k ní dlouho neobracel všecky svoje myšlenky, a proto nemohla proniknout všemi jeho city. Náboženství bylo pro něho něco jako věda pro pilného žáka, který myslí jen na školu, navštěvuje jen školu, který nemá klid, pokud neudělal všecky úkoly, pokud se nepřipravil ke zkouškám, ale když své povinnosti učiní zadost, pak už nemyslí na profesora a na knihy a necítí povinnost zařídit svůj život podle vědeckého zákonu nebo školních programů. A proto často působil dojmem, že v životě poslouchá jenom svého ušlechtilého a horoucího srdce, svých vášnivých sklonů, svých živých dojmů, vznětů své poctivé povahy, kterou zraňovala každá podlost a každá lež, která nesnášela rozpory a nebyla schopná se přetvařovat.

Sotva dopis zapečetil, kdosi zatloukl na dveře. Paní markýza vzkazovala donu Frankovi, že má jít dolů na růženec; i služebnictvo se ho musilo účastnit. Předříkávala markýza, sedíc na pohovce a bloudíc svýma ospalýma očima po hřbetech a nohách věřících, kteří klečeli schouleni či vzpřímeni, jeden na světle, aby líp vynikl jeho nábožný postoj, druhý ve stínu, který by spíš skryl nedovolenou dřímotu. Franko vstoupil do salónu, když nosový hlas říkal sladká slova „Ave Maria, gratia plena“ s takovou lhostejností a medovým pokrytectvím, že se mladíka vždycky zmocňovalo ďábelské pokušení se poturčit. Šel a skryl se do tmavého kouta a za celou tu dobu neotevřel ústa. Nebyl s to zbožně odpovídat na ten hlas, který ho tolik dráždil. Pořád si v myšlenkách představoval pravděpodobný hrozící výslech a potichu si bručel urážlivé odpovědi.

Když růženec skončil, markýza chvilku mlčela a potom pronesla posvátná slova:

„Karličko, Frienda!“

Stará komorná Karlička měla za úkol vzít po růženci Frienda do náručí a odnést ho spát.

„Tady je, paní markýzo,“ ozvala se Karlička.

Friend byl sice tam, ale když se stařena sehnula a natáhla po něm ruce, už byl jinde. Starý Friend byl ten večer v dobré náladě, měl chuť si hrát a nenechat se chytit, dráždil Karličku, vždycky jí vyklouzl z rukou, a už byl pod pianem nebo pod stolkem, vrtěl ironicky ocasem a díval se na ubohou ženu, která ústy říkala: „Pojď sem, drahoušku, pojď sem,“ a v duchu mu nadávala „ošklivá obludo“.

„Friende!“ ozvala se markýza. „Tak jdeme! Friende! Buď hodný!“

Franko zuřil. Když se mu dostal pod nohy ten protivný malý netvor nasáklý sobectvím a pýchou své velitelky, odkopl ho od sebe, až se dostal do drápů Karličky, která ho na svůj vrub také pořádně stiskla a odnášela pryč, odpovídajíc proradně na jeho kňučení: „Copak ti to udělali, chudáčku Friende, copak ti to udělali, drahoušku?“

Markýza neřekla ani slovo a její mramorová tvář neprozradila, co si myslí. Nařídila komorníkovi, aby řekl caravinskému prefektovi nebo komukoliv jinému, kdo by snad přišel, že paní už šla spát. Také Franko vykročil za služebnictvem ke dveřím, ale okamžitě se zarazil, aby to nevypadalo, že utíká. Vzal si ze zástěny u krbu číslo „C. K. Milánských novin“, sedl si vedle své báby, dal se do čtení a čekal.

„Mnohokrát blahopřeji ke krásnému vychování a ke krásným citům, které jste nám dnes ukázal,“ začal okamžitě ospalý hlas.

„Děkuji,“ odpověděl Franko nezvedaje oči od novin.

„Dobrá, můj drahý,“ odpověděla stařena s nevyrušitelným klidem. A dodala:

„Jsem ráda, že vás ta slečna poznala; tak aspoň bude celá šťastná, že se už nebude mluvit o jednom plánu, jestliže o něm zaslechla.“

„Spokojenost na obou stranách,“ řekl Franko.

„Vy ovšem vůbec nevíte, budete-li šťasten. Zvláště máte-li ještě ty úmysly, co kdysi.“

Když to Franko uslyšel, odložil noviny a podíval se babičce do tváře.

„Co by se stalo,“ ozval se, „kdybych měl ještě ty úmysly, co kdysi?“

Tentokrát nepromluvil tónem vyzývavým, ale s klidnou vážností.

„Výborně,“ odpověděla markýza. „Řekněme si to jasně. Doufám a pevně věřím, že k určité události nikdy nedojde, ale kdyby k ní došlo, pak si nemyslete, že vám po mé smrti něco zůstane, protože já už jsem to promyslila tak, že vám nezůstane vůbec nic.“

„Podívejme se!“ poznamenal mladík lhostejně.

„To jsou účty, které si budete musit vyrovnat se mnou,“ pokračovala markýza. „A pak by tu ještě byly účty s Bohem.“

„Jakže?“ zvolal Franko. „Účty s Bohem si vyrovnám dříve než s tebou, a ne později!“

Když byla markýza přistižena při omylu, tu vždycky pokračovala dále v hovoru jakoby nic.

„A těžké,“ prohlásila.

„Ale napřed!“ dotíral Franko.

„Protože,“ pokračovala strašná stařena, „jsme-li křesťany, musíme poslouchat svého otce a svou matku, a já jsem tady na místě vašeho otce a vaší matky.“

Byla-li stařena tvrdohlavá, vnuk byl paličák.

„Ale Bůh přijde napřed,“ prohlásil.

Markýza zazvonila na zvonek a uzavřela rozmluvu:

„Tak jsme se dohodli.“

Když vstoupila Karlička, vstala z pohovky a pokojně řekla:

„Dobrou noc.“

Franko odpověděl „dobrou noc“ a vzal zase do rukou Milánské noviny.

Jakmile bába odešla, odhodil noviny, sevřel pěsti, napřed si ulevil vzteklým odfouknutím beze slov, potom vyskočil na nohy a zvolal:

„Ach, je to tak lepší, lepší, lepší!“ Tak to bude lepší, zuřil potichu, nikdy nepřivést Luisu do toho prokletého domu, lepší bude, když nebude musit nikdy snášet tu pánovitost, tu pýchu, ten hlas a tu tvář, lepší bude žít o chlebě a o vodě a dělat jakoukoliv psí práci, než přijímat peníze z bábiných rukou: lepší dělat zahradníka, třebaže je to dřina, raději dělat převozníka nebo uhlíře!

Vyběhl do svého pokoje, pevně odhodlán skoncovat se všemi ohledy.

„Účty s Bohem?“ zvolal a praštil za sebou dveřmi, „Účty s Bohem, když si vezmu Luisu? Ať všecko čert sebere, co je mi po tom, ať mě vidí, ať mě slyší, ať si mě špehují, ať si jí to řeknou, ať jí to vypravují, ať si jí to vymalují všemi barvami, mně tím udělají velkou radost!“

V spěchu se oblékl, vrážeje přitom do židlí, otvíraje a zavíraje s hlukem prádelník. Ze vzdoru si oblékl černé šaty: hlučně seběhl se schodů, zavolal starého sluhu a řekl mu, že se zdrží celou noc venku, nic nedbaje toho, že se na tváři ubohého starce jemu velmi oddaného odráží ohromení a zděšení, a ztratil se ve tmě.

Byl venku tak dvě tři minuty, když markýza, která už byla v posteli, poslala Karličku, aby se podívala, kdo to běžel dolů se schodů. Karlička přišla se zprávou, že to byl don Franko, a okamžitě musila zase ven s dalším příkazem. „Co chtěl don Franko?“ Tentokrát odpověď zněla, že don Franko šel na chvíli ven. Tu chvíli si přidal ze soucitu starý sluha. Markýza nařídila Karličce, aby odešla a nechala světlo. „Přijdete, až na vás zazvoním,“ řekla jí.

Po půl hodině se ozval zvonek.

Komorná běžela k paní.

„Don Franko je ještě venku?“

„Ano, paní markýzo.“

„Zhasněte světlo, vezmete si punčochu, sedněte si do předsíně a až se vrátí, přijďte mi to říci.“

Po těch slovech se markýza otočila na bok ke stěně a obrátila k ohromené a nespokojené komorné bílou a neproniknutelnou hádanku svého nočního čepečku.

KAPITOLA TŘETÍ
VELKÝ KROK

Toho večera přesně v deset hodin zaťukal inženýr Ribera dvakrát tiše na dveře pana Jakuba Puttiniho v Horním Albogasiu. Za chvilku se mu otevřelo nad hlavou okno a v něm se objevila v měsíčním světle stará bezvousá tvářička pana Zacoma.

„Velevážený pane inženýre, moje úcta,“ zašveholil. „Hned přijde služka a otevře vám.“

„To není potřeba,“ odpověděl inženýr. „Nepůjdu nahoru. Je čas k odchodu. Přijďte rovnou dolů vy.“

Pan Jakub začal prudce oddechovat a mrkat.

„S laskavým prominutím,“ repetil svou zvláštní směsí všech možných nářečí. „S laskavým prominutím, velevážený pane inženýre. Je to doopravdy nutno…“

„Cože?“ ozval se inženýr rozmrzele. Dveře se otevřely a v nich se objevila žlutá tvář služky, připomínající zoban dravého ptáka.

„Oh pan příbuzný!“ přivítala ho uctivě. Vždycky se chlubila, že je s inženýrovou rodinou v jakémsi příbuzenském poměru a pořád ho tak nazývala. „V tuhle hodinu? To jste přišel navštívit paní příbuznou?“

„Paní příbuzná“ byla inženýrova sestra paní Rigeyová.

Inženýr jí pouze odpověděl: „Oh Marijáno, zdravíčko!“ a vydal se po schodech, a Marijána se světlem za ním.

„Moje hluboká úcta,“ začal pan Jakub přicházeje mu vstříc s dalším světlem. „Chápu a uznávám, že je to hrozně nevhod, ale abych tak řekl...“

Růžová a vyholená tvářička pana Jakuba, nasazená nad obrovským bílým nákrčníkem a jeho maličké hubené tělíčko, sevřené do dlouhého černého převlečníku, vyjadřovaly křečovitým trháním rtů, obočí a vyděšených očí ten nejkomičtější neklid.

„Stalo se něco nového?“ zeptal se inženýr trochu nevlídně. Byl to nejpoctivější a nejpřímější muž na světě a proto mu bylo málo vhod váhání ubohého, bázlivého pana Jakuba.

„Dovolíte laskavě,“ začal Puttini; pak se obrátil na služku a drsně jí nařídil:

„Jdi pryč! Jdi do kuchyně! Přijď, až tě zavolám! Tady poroučím já! Jdi povídám! Poslechni! Chovej se uctivě! Já jsem tady pánem!“

Služčina zvědavost a její drzá lhostejnost, s kterou přijímala cizí rozkazy, rozněcovaly v panu Zacomovi tu despotickou zuřivost.

„Hú, to je kus čerta!“ odsekla mu, zvedajíc rozhněvaně světlo do výše. „To musíte takhle hulákat? Co na to říkáte, pane příbuzný?“

„Poslyšte,“ ozval se inženýr, „nemelte tady jazykem a raději se ztraťte.“

Marijána s hubováním odešla a pan Jakub začal se spoustou ale, povídám, jestliže, vlastně líčit veleváženému panu inženýrovi, co mu leží na srdci. Slíbil, že se zúčastní jako svědek tajného Luisina sňatku, ale teď se ho zmocňoval před odchodem na Zámek hrozný strach, že tím uškodí své dobré pověsti.

Byl prvním politickým zástupcem, jak se tehdy jmenovala hlava obecního úřadu. Až se doví o té nepříjemné záležitosti velevážený c. k. komisař z Porlezzy, co na to řekne? A ta hrozná paní markýza? „Je to zlá ženská, velevážený pane inženýre, mstivá ženská.“ A on už má tolik jiných nepříjemností. „Pak je tu ještě ten proklatý býk!“ Ten býk byl předmětem sporu mezi albogasijskou obcí a alpadoremy to znamená nájemcem alpských pastvin, a už dva roky pronásledoval ubohého pana Jakuba jako smrtelná můra: když si stěžoval na své trampoty, tu vždycky začínal „proradnou služkou“ a končil býkem: „Pak je tu ještě ten proklatý býk!“ A při těch slovech zvedl svou tvářičku a své oči plné bolestné hrůzy a mával ručkama k příbytku toho ďábelského zvířete, k hradbě hor, které se zvedaly nad jeho domem. Ale na inženýrově krásné tváři nebojácného poctivce se odrážel trvalý nesouhlas a vzrůstající znechucení z toho bázlivého človíčka, který se před ním kroutil; po četných „já chudák!“ za kterými se skrývalo: „do jaké společnosti jsem se to jen dostal,“ ztratil všecku trpělivost, ohnul paže lokty ven, zatřásl jimi, jako by v nich držel otěže líné herky, a zvolal: „Ale co to má znamenat, co to má znamenat! Člověk by řekl, že to není ani možné! Tohle jsou řeči pošetilce, drahý pane Jakube! Nikdy bych nebýval věřil, že člověk, řekl bych tak...“

Tu inženýr jenom nadmul tváře, protože opravdu nevěděl, jak to má říci a jak má vystihnout svého společníka, potom se mu vydralo z hrdla jakési dlouhé zachrčení, jakýsi chropot, jako by měl v ústech příliš hrubý přívlastek a nemohl jej vyplivnout. Pan Jakub mezitím zrudl jako krocan a namáhavě se bránil: „Už dost, už dost, odpusťte, tu jsem, už jdu, nerozčilujte se, já jsem jenom vyjádřil své pochybnosti; velevážený pane inženýre, vy znáte svět, já jsem ho také znal, ale už ho neznám.“

Zmizel a okamžitě se zase objevil s obrovským cylindrem se širokými okraji, který jistě pamatoval vjezd Ferdinanda do Verony v takzvaném „císařském roce“ 1838.

„Myslím,“ poznamenal, „že je docela na místě tenhle znak úcty a radosti.“

Když to inženýr uviděl, zvolal: „Ale co to má znamenat, co to má znamenat?“ Ale mužíček si v hloubi duše potrpěl na obřadnost a nedal se. „To je má povinnost, to je má povinnost,“ a zavolal Marijánu, aby rozsvítila. Když uviděla svého pána s tak velkolepým znamením radosti na hlavě, začala projevovat svůj podiv. „Mlč!“ vybuchl nešťastný pan Jakub. „Drž pusu!“ A když byl venku, ulevil, si. „To je svátá věc, že ta proklatá služebná bude má smrt.“

„A proč ji nepropustíte?“ zeptal se inženýr.

Pan Jakub položil nohu na první schůdek stezky, která stoupala kolem Puttiniho domu nahoru, když mu ta břitká otázka vnikla do svědomí jako dýka: zastavil se, jako by do země vrostl.

„Eh!“ odpověděl s povzdechem.

„Ach!“ opáčil po něm inženýr.

„Co chcete?“ začal zase po krátké přestávce. „To je ono.“

Když pan Jakub pronesl jako doslov po starém benátském zvyku ta dvě nešťastná zájmena s totožným významem, nadul tváře, prudce si odfoukl a rozhodl se pokračovat v cestě.

A tak několik minut namáhavě stoupali po mizerné stezce špatně osvětlené září měsíce, ztrácejícího se mezi mraky, on vpředu a inženýr vzadu. Bylo slyšet jenom pomalé kroky, narážení holí na kameny a pravidelné odfukování pana Jakuba: pf! pf!. Pod dlouhým schodištěm u Pianky se človíček zastavil, sundal si cylindr, otřel si bílým kapesníkem pot, podíval se na vysoký ořech rostoucí vedle stájí v Piance, kam se až musili dostat, a jeho odfouknutí bylo zcela mimořádné.

„Zpropadená věc!“ povzdechl si.

Inženýr mu dodával odvahy. „Kupředu, pane Jakube! Z lásky k malé Luise!“

Pan Jakub beze slova vykročil, a když se dostali k stájím, za nimiž už byla stezka lidštější, jako by byl zapomněl na schůdky a na pochybnosti, na proradnou služku a na c. k. komisaře, na proklatého býka a na mstivou markýzu, začal nadšeně hovořit o slečně Rigeyové.

„To je svatosvatá věc, když mám to štěstí a setkám se s vaším blahorodím nebo s vaší neteří, slečinkou Luisou, tu mi to připadá, představte si, že ještě pořád žiju v dobách Baretely, Filipuzzy a tří sester Spàresi da San Pietro Incarian a jiných krásných dávných dam, které mě okouzlovaly svým půvabem. Podívám se sem tam k paní markýze a setkávám se tam s dnešními krasavicemi. Ne... ne... ne; už nemají to chování, co se mi líbilo; buď jsou natvrdlé, nebo rozpustilé. Ale když se podívám na slečnu Luisu, jak to se všemi dovede, s mladým i se starým, s bohatým i s chudým, se služkou i se sedlákem, tu opravdu nedovedu pochopit, proč markýza...“

Inženýr ho přerušil.

„Markýza má pravdu,“ řekl. „Má neteř není urozená, má neteř je bez haléře; jak by mohl člověk chtít, aby byla markýza spokojena?“

Pan Jakub se zastavil trochu v rozpacích, zadíval se na inženýra a zamžikal svýma smutnýma očima.

„Ale jděte,“ začal, „snad jí nedáváte vážně za pravdu?“

„Já?“ odpověděl inženýr. „Nikdy nesouhlasím s tím, když se jde proti vůli rodičů nebo těch, kteří je zastupují. Ale já, drahý pane Jakube, jsem člověk starodávný jako vy, člověk z doby Karla V., jak se tady říká. Svět si teď jde jinými cestami, a musíme jej nechat jít. Já jsem jim tedy své důvody řekl a pak jsem dodal: fate vobis; a pak ať se už rozhodnete jakkoliv, řekněte mi, co mám udělat a já jsem tady.“

„A co tomu říká paní Terezka?“

„Má sestra? Má chudinka sestra říká: až bude všecko v pořádku, pak ráda umře.“

Pan Jakub hlasitě zafuněl, jak to vždycky dělával, když uslyšel to poslední zlé slovo.

„Proboha, snad ještě nejsme tak daleko?“ poznamenal.

„Eh,“ povzdechl si inženýr velmi vážně. „Doufejme v Pána Boha.“

Dostali se na místo, kde se stezka ohýbá, stáčí doleva a běží nad břehem vybíhajícím dopředu, kde končí albogasijská pole a začínají zámecké pozemky: náhle se před nimi otevřel pohled na hluboký horský údol s jezerem na dně, s vesničkami Casarikem a S. Mamettem na jeho březích, jako by se tam přišly napít, se Zámkem posazeným v nevelké vzdálenosti trochu výše, a naproti pyšný útes Cressogna obnažený od údolí Loggia až k nebi. Je to krásné místo i za noci, když svítí měsíc; pan Jakub se tam zastavil v přemýšlivém postoji a ani nedýchal, ne snad proto, že by ten obraz považoval za hodna lidské pozornosti a zvláště pozornosti prvního politického zástupce, ale protože chtěl říci něco velmi důležitého, a proto potřeboval svolat všecky své síly do mozku, přerušit každý jiný pohyb, i pohyb nohou.

„Krásná zásada: Doufejme v Pánaboha!“ začal. „Souhlasím s vámi, vzácný pane. Ale dovolte mi poznamenat, že se za našich dob každou chvíli hovořilo o přijatých milostech, o obráceních, o zázracích, však vy to také víte. Ale dnes už je svět jiný a vypadá to, že se Pánubohu zprotivil. Svět je jako ten náš kostelíček nahoře v Albogasiu, kam Pánbůh chodil kdysi jednou za měsíc a teď tam přijde jednou za rok.“

„Poslyšte, drahý pane Jakube,“ poznamenal inženýr, který se už nemohl dočkat, až budou na Zámku, „když se přenese farní úřad z jednoho kostela do druhého, nemá s tím Pánbůh co dělat; ostatně to ponechejme na starost Pánubohu a pojďme.“

Po těch slovech vykročil tak rázně, že se pan Jakub po několika krocích zastavil a oddechoval jako kovářský měch.

„Promiňte mi,“ začal, „jestliže trochu podléhám přirozené lidské zvědavosti: mohl bych se dovědět váš ctěný věk?“

Inženýr porozuměl předzpěvu, na chvilku se zastavil, otočil se a řekl mu skoro šeptem s vítěznou ironickou laskavostí:

„Jsem starší než vy.“

A nelítostně zase vykročil.

„Narodil jsem se v osmdesátém osmém, víte!“ zasténal Puttini.

„A já v osmdesátém pátém!“ odsekl mu inženýr a šel pořád dál. „Kupředu!“

Naštěstí pro Puttiniho to už tylo jenom pár kroků. Už je tu opěrná zeď sakristie zámeckého kostela, už je tu schodiště vedoucí k vchodu do vesnice. Teď měli zabočit do podloubí u farářova bytu, odvážit se naslepo do černé díry, kde pan Jakub viděl v své obrazotvornosti plno kluzkých kamenů a plno zrádných proklatých schůdků; rozkročil se tedy na obě nohy, zkřížil ruce na hrušce hole a pronesl tato slova:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malý starodávný svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.