Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá stár pětapadesát let.

Kluci, hurá za ním!

Nerozluční kamarádi Zrzek, Valnoha a Sirka si udělali v lese tajnou skrýš, kde ukládají svoje klukovské poklady a domlouvají plány. Když jim skrýš vykrade záhadný zloděj, pustí se kluci do pátrání, které je zavede do tajemného zámečku a nakonec i zaplete do podivného osudu chamtivého hospodského a jeho vydíraného nešťastného parťáka.

Václav Řezáč

Kluci,
hurá za ním!

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-95-6

Obsah

První kapitola - VALNOHA, ZRZEK A SIRKA SE PŘEDSTAVUJÍ

Druhá kapitola - LESNÍ SKRÝŠE

Třetí kapitola - KDO JE TAM?

Čtvrtá kapitola - KLUCI, HURÁ ZA NÍM!

Pátá kapitola - STRÁŽCE POKLADŮ

Šestá kapitola - KDO BYL DĚD ZACHARIÁŠ

Sedmá kapitola - KDO NÁM PORADÍ?

Osmá kapitola - KŘIŠŤÁLOVÁ KOULE

Devátá kapitola - CO VIDĚL SIRKA

Desátá kapitola - UŽ HO MÁME!

Jedenáctá kapitola - PROČ JSTE HO PUSTILI?

Dvanáctá kapitola - SIRKA SLÍDÍ

Třináctá kapitola - PŘÍBĚH SE NÁM ZAMOTÁVÁ

Čtrnáctá kapitola - „CO SI PŘEJÍ MLADÍ PÁNI?“

Patnáctá kapitola - UŽ JE TAM!

Šestnáctá kapitola - POZOR, VOJÁCI! CHOPTE SE HO!

Sedmnáctá kapitola - NYKLÍČEK SE ZPOVÍDÁ

Osmnáctá kapitola - POMOC! HOŘÍ!

Devatenáctá kapitola - ZRZKOVO HRDINSTVÍ

Dvacátá kapitola - TŘIKRÁT: SLÁVA!

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

První kapitola
VALNOHA, ZRZEK A SIRKA SE PŘEDSTAVUJÍ

Viděli jste lézt Zrzka na strom? Rád bych věděl, zdali byste to po něm dokázali. Zrzkovi bylo jedno, leze-li na břízu, na smrk nebo na borovici, nebál se ani trnů akátu a taková hrušeň, jabloň nebo švestka mu byly jenom k smíchu. Zrzek lezl na vše, nač se dalo, a ze všech tvorů záviděl nejvíce veverkám a ze všech lidí nejvíc elektrotechnikům, kteří v jejich čtvrti opravovali vedení. Měli na botách zubaté srpy a lezli po dřevěných sloupech tak lehce, jako jiní chodí po zemi. To víte, Zrzek také někdy spadl a byl jedna boule. Ale ukažte mi kluka, který neměl nikdy boule na čele, odřená kolena a roztržené kalhoty. Kdybyste se zeptali jeho kamarádů, kteří tu sedí na příkopě a vážně se o něčem radí, kde je Zrzek, řekli by: „Teď tady byl,“ a hned by zvedli hlavy a podívali by se nad sebe na divokou třešeň. A vzápětí by zašumělo listí, zapraskaly větve a ozval by se Zrzkův pronikavý hlas:

— Kluci, já vidím až k řece. A teď si to sem žene nějaký auťák. To bude jistě tatra.

— I kdepak, ozve se Sirka. Podle motoru je to pragovka.

— Pragovka, řekne pohrdavě Valnoha, ta takhle nestřílí. Bude to škodovka.

— Tak abyste věděli, je to waltrovka. Už ji vidím docela dobře.

— Já jsem si to hned myslel, zavolá honem Valnoha. Ale spletl mě ten klakson. Je asi po generálce, protože waltrovky nemají takové houkačky.

— Ty vždycky všecko víš, odpoví Zrzek. Je nová. A vůbec to není ani waltrovka, ale mercedeska.

— Tropí si z nás blázny, vykřiknou Valnoha a Sirka. Sestřelme ho!

A Sirka hned začne hledat a zvedne borovou šišku, ještě pěkně zelenou a tvrdou. Šiška ve vzduchu sykne, Zrzek na stromě jekne. Dostal zrovna do napjatého lýtka. Se Sirkou nejsou v házení žerty. Každý pořádný kluk musí v něčem vynikat, co by to bylo jinak za kluka. Sirka vyniká v házení. Na dálku, do výšky, jak chcete. To byste se nautíkali, než byste doběhli kámen, který on hodí. Ale hlavně dovede strefovat. Trefil by jistě vrabce v letu, po těch však nikdy nehází. Takhle pivní láhev nebo starý plecháč zasáhnout na dvacet kroků ze třiceti hodů pětadvacetkrát nebo osmadvacetkrát. Možná, že třicetkrát a víckrát, ale kdo by to počítal. Protože se Sirkou se už mnohý přepočítal. Jako zrovna teď já a potom jeden tercián. Sirka totiž nejenom dobře hází, nýbrž i běhá. Když závodila prima se sekundou v běhu na šedesát metrů, vyhrál to Sirka. A přece Sirka chodí do primy a Valnoha a Zrzek do sekundy. Byl tam tehdy jeden tercián, který se hrozně nafukoval! Ale kdepak se ještě batolil, když Sirka už protrhl cílovou pásku. Z toho kluka něco bude, ve všem chce být první. V běhání, v házení, ve třídě. Dostat z něčeho jedničku je mu jako vyhrát závod.

Slyšíte, jak to šelestí a praská? Ten Zrzek jistě spadne. To víte, už kvůli vám! Sype se dolů z větve na větev a z poslední rovnýma nohama hop na zem. A hned:

— Kdo to hodil? Sirka, ne? Počkej, co ti jich naložím!

— Až naprší!

A už se za sebou ženou. Sirka skáče od stromu ke stromu a Zrzek za ním. Jenomže Zrzek chytí vždycky strom. Sirka je zatím tamhle za tou borovicí, za břízou nebo za akátem, za modřínem, zase za borovicí, za jedlí, a tam se na Zrzka šklebí, strouhá mrkvičku, vyplazuje jazyk, dělá na něho dlouhý nos nebo oslí uši, ohýbá se a dívá se na něho mezi nohama, štěká jako pes, mňouká jako kočka, kvičí a chrochtá, škrábe se jako opice. „To je kus kluka, ten by mohl jít od hodiny k divadlu,“ říká jeho maminka, která se v něm vidí. „Prodávat pečené kaštany,“ dodává jeho tatínek, který se mu posmívá.

Zrzek hurá! Ouha, to je smrk. Hurá! Ach jé, tady je zase jiný strom. Kdyby se alespoň Valnoha tak hloupě nesmál. Zrzek dostává opravdovský vztek. Tím jsou vinny ty jeho nazrzlé vlasy. Jsou, jako by mu do nich šafránu nasypal. Ale zkuste vykřiknout na něho: Ta zrzavá palice uškrtila zajíce, a uvidíte, co se vám stane. Honba pokračuje. Už jsou na kraji lesíka, už jsou na cestě. Tady se ukáže, kdo s koho. Ale kampak Zrzek na Sirku. Ten si může vždycky trochu odpočinout, a když je Zrzek moc blízko, udělá mu na zlost kličku a utíká dál.

Valnoha se za nimi vleče z lesíka. Jde mu to pomalu, protože má kolo. Kolo v lese? Tomu se nedivte, Valnoha je dostal před prázdninami za vysvědčení, ještě se ho nenabažil a tahá je s sebou i do lesa. Valnoha je na běh teprve těžký, ale počkejte, až ho uvidíte na kole. Jeho pomalé, těžké nohy dovedou vyšlápnout z pedálů pěknou rychlost. Valnoha sní o tom, že vyhraje mistrovství na sto kilometrů nebo jiný takový závod. Už se vidí v obrázkovém časopise udýchaný, zablácený na kole, ale s vavřínovým věncem na krku a v hloučku lidí křičících sláva. Rozhodně z něho bude vytrvalec, na sprinty není. Valnoha je vůbec tvrdohlavý a nepovolí, dokud nesvede, co si umínil. Už se naučil jezdit bez řídítek a někdy si na ně dá i nohy. Dává jen pozor, aby ho neviděla maminka, protože by snad, chudák, strachy omdlela. Tatínek říká, že nešikovné maso se musí omlátit. Valnohův tatínek má elektrotechnický závod a chlapec má sklony po něm. Stále by se v něčem vrtal a něco konstruoval, sestrojil si už sám dvoulampovku. Kluci na ni poslouchají ve své lesní skrýši. Valnoha to nad kluky vyhrává svou rozvahou a tím, že má stále něco potřebného v kapsách. Elektrickou lampičku, kleštičky, dláto nebo svitek drátu. A takové věci se vždycky dobře hodí.

Jakmile je na cestě, Valnoha rozběhne kolo a naskočí zezadu, aniž se dotkne šlapátka. Takový mistrovský kousek! Ale těch pádů, než se mu naučil. Daleko před ním běží Zrzek a ještě dále Sirka. Nepřestal se dosud opičit, šklebit a posmívat. Valnoha si párkrát přišlápne a už je dohání.

— Hip, hip, kluci, křičí na ně. To je prima maratón. Já vám stopnu čas.

— Já ti budu dělat vodiče, povídá Zrzkovi, když jede vedle něho. Líp se ti poběží.

— Jdi pryč, supí udýchaný Zrzek, nebo ti do toho kopnu a hned budeš dole.

— Jen to zkus, zasměje se Valnoha a trochu přišlápne. Zrzek kopne v běhu po jeho zadním kole, zakopne o svou vlastní nohu a už se válí po zemi. To jsou ty zrzavé vlasy, to je ta vzteklost, pokaždé mu vynese nějakou nepříjemnost. Vstává, oprašuje se a kousek dál stojí Valnoha se Sirkou a smějí se, až se kroutí. Zrzek si sedne uraženě na příkop. Co s ním? To by si měl odvyknout, věřte mi. To se mi u kluka nelíbí. Valnoha je však dobrák a rozvážný hoch. Vsedne na kolo a vrací se k němu.

— Tak co, Zrzku, bude mír?

Zrzek se dívá do země jako zarytec, hrabe podpatkem hlínu, trhá kolem sebe trávu a dává najevo, že se hněvá.

— Tak my jdeme sami, povídá Valnoha, protože ví, co na Zrzka platí.

— Nemusel na mne házet, řekne Zrzek vyčítavě. Co kdybych byl sletěl?

— Ty a spadnout? diví se Valnoha. Copak jsi někdy odněkud spadl?

— No ne, lže Zrzek váhavě. Pýcha ho nadýmá, je napolo usmířen. Ale mohlo by se mi to taky stát.

— Tak si naskoč za mne a pojedem, končí Valnoha tu hloupou rozprávku.

Zrzek ještě něco bručí, ale vstává. Kdopak by vzdoroval, když se může svézt. Dojedou Sirku.

— Teď ukaž, co umíš, křikne na něho Zrzek a Valnoha přišlápne. Tak už se nehněvají? ptáte se. I co vás nemá. To by se museli hněvat celý rok, protože kluci pořád mezi sebou něco mají.

Ale Sirka také přidá rychlosti. Stačí jim krásně. Jak by ne, když na kole sedí takoví dva řimbabové. Ostatně tamhle už je les a cesta se mění v pěšinu. Tam budou beztak muset z kola dolů. Dorazili tam zároveň.

Kam jdou? Ke skrýši. Sešli se pod divokou třešní, na které seděl Zrzek. A teď jdou ke skrýši.

Druhá kapitola
LESNÍ SKRÝŠE

Ať si jdou sami kousek po pěšině. Než začne jejich cesta být zajímavá, povíme si, kde vlastně jsme.

Ten lesík, kam jdou a který se div nepodobá malé divočině, patří k městské čtvrti, kde bydlí všichni tři. Jmenuje se Bakalářka a stojí na kopci nad ostatním městem. Nebudeme ji vychvalovat do nebe. Žijí v ní lidé jako všude: dobří i zlí, bohatí i chudí, zajímaví i nijací, a domy jsou tu jako všude: mnoho ošklivých a několik hezkých. Ale každý dům tu má svou zahrádku a kolem dokola jsou pole a lesíky, protože ta čtvrť není ještě dostavěna. Na volných staveništích mohou děti řádit po svém, hrát kopanou, házenou a vůbec všecko, co je napadne, a křičet, až si roztrhají ústa, až jim prasknou plíce. Vítr fouká dolů přes kopec, kouř z města sem nemůže, a proto je tu zdrávo. Je to náramně dobré místo pro všecky děti a pro kluky opravdový ráj.

Ale věřte mi, ti kluci ani nevědí, po čem tu běhají, dětem je jedno, nad čím si výskají, a lidem, po čem šlapou, automobily lítají ztřeštěně, frkají, houkají a práší, jako by na světě nebylo nic jiného krom nich. To je mi století! Samý chvat a rámus. Copak je dnes komu po minulosti? Ale ten kopec, na němž stojí Bakalářka, to není jen tak obyčejný kopec, to je vlastně takový začarovaný hrad. Ťukni tady nebo tamhle, vždycky probudíš hrozné strašidlo: minulost. Ono není tak hrozné, jak je děláme, nanejvýš zuby zacvaká a zahuhlá: Mulisi, bulisi, co jste to dnes za lidi. Podívejte se, tehdy a tehdy bylo na světě líp. To jsou řeči, řečičky. Tahle země už je moc stará a vždycky se na ní dělo dobré i zlé. Jenomže jedno pro druhé zapomínáme. Řekněte sami, co je nám dnes do starého Říma, anebo už hnedle i do Přemyslovců, když nemůžeme dospat pro výsledek zítřejšího zápasu Sparta — Slavia. A tahle Bakalářka jako by tu stála proto, aby nám připomínala zapomenuté, je jako kniha, v níž je zaznamenáno mnohé, co minulo. Takhle: dělníci kopou základy a náhle jednomu něco zachrastí pod krumpáčem. I safra, řekne, a hned se k němu seběhnou jeho kamarádi a všichni začnou opatrně hrabat. Vyhrabou hliněný baňatý hrnec. Trochu jej nakopli, jinak je celý. Popelnice. A tak to jde napořád. Jednou popelnice, podruhé skrčená kostřička a kolem ní hromada hrnečků a třeba i náušnice, hřeben a vlásenky nebo meč a kopí. Podle toho, byla-li tu pohřbena žena nebo dítě nebo válečník. Tenkrát v těch pradávných časech takhle pochovávali, ve skrčené poloze, a do hrobu dali nebožtíkovi všecko, co měl zaživa na světě rád. To bylo od nich hezké, nemyslíte? A tak si tady na té Bakalářce podávají pod zemí ve věčném míru a bez záští ruce všechny možné národy a věky. Germánští bojovníci s prvními Slovany a pravěkými lovci, kteří neznali ještě kovů a lovili vyhynulé medvědy a jeleny, a nedej bože, snad i mamuty, kamennými mlaty a šípy. Vida, vida.

Tak tamhle na silnici frkají automobily a pár kroků od nich tahají zrovna ze země kamenný mlat nebo náušnice ze železných drátků nebo parohy předpotopního jelena. Jednou dokonce vykopali zkamenělý krokodýlí hřbet. Byla z toho tenkrát hádka mezi učenými pány, jak se sem dostal. Až jeden, co byl toho názoru, že krokodýl sem byl přinesen, vyhrál spor moudrou průpovídkou, že jeden krokodýl neudělá Nil. Nyní víte, co je to za čtvrť ta Bakalářka se svými novými domky a tak starými základy. Jistě by vás těšilo tam bydlit. Ale zapovídali jsme se a já vím, že kluci jsou zatím bůhvíkde, možná, že už jsou ve skrýši a hrají si na rádio nebo se radí o nějakém podniku, třeba o tom, jak přimět ostatní kluky z Bakalářky k pravidelnému tréninku v kopané, aby to příští sobotu mohli nařezat klukům z Hejšovky.

Ale kde! Už je vidím tamhle u křoví. Daleko nám neutekli. Zavinil to Valnoha svým kolem. Kampak s takovým motovidlem neohrabaným do takového houští, na takový svah, mezi takové balvany. Řídítka to má jako jelen parohy, šlapadla do stran, kola samé dráty, a jak je vedou po kamenech, jedno kolo skáče hot a druhé čehý. Pěšina zmizela a je z ní cestička tak pro králíky nebo kamzíky anebo takovéhle kluky — všudylezy. Kameny, pařezy, spadlé větve a křoviska. Valnoha uklouzl, kolo se smeklo, už tu leží jeden na druhém a pod nimi ještě Sirka. To je mela!

Valnoha vstává a drží se za bok, kam se mu zarylo šlapadlo kola, a když se vyhrabe Sirka, svírá si oběma rukama levé koleno. Nejraději by tančil na jedné, ale mlčí, nenaříká, nevyčítá. Na toho se podívejte, není to silák, zato však kluk, jak má být. Jenomže Zrzek by nebyl Zrzkem, kdyby si neomočil.

— To máš z toho, že s sebou to kolo všude taháš, povídá Valnohovi. Ještě se kvůli tobě všichni pomlátíme a do skrýše se dostaneme někdy v noci. Pojď, Sirko, nech ho, ať se s tím moří. Půjdeme sami.

— Když ses vezl, tak ti bylo dobré, viď? řekne Valnoha a Sirka odpoví:

— Ba ne, to nejde. Ať si jde Zrzek sám, když má tak naspěch. Šup, Valy, dáme se do toho.

Zrzek má červenější tváře než vlasy. Ten vždycky míří, až když vystřelil. Teď ho to mrzí. Dobře mu tak.

Kolo je na tom zle. Jedno šlapadlo není vidět, zarylo se do země, řetěz spadl, mezi dráty čouhají větvičky, ale nejhůř je s řídítky. Roste tu takový buk, z jednoho kořene vyhnal tři kmeny a každý ten kmen je silný jako chlapecká ruka. A v nich jsou zaklesnuta řídítka. Valnoha se tváří jakoby nic, to už je takový kluk, ten brečet nebude, ale já vím, že u srdce mu není valně.

Sirka a Valnoha se namáhají, jen hekají, už vypletli zadní kolo z větví, uvolnili šlapadlo, jen ta řídítka pořád vzdorují. Tam se dostala jako nic, ale jak s nimi ven? Pohneš levým, pravé se zaklesne ještě pevněji, zacloumáš pravým a je to naopak. Přední kolo se vzpříčilo a trčí jako klín. Tady by bylo třeba ještě třetího páru paží. Po páru ke každému kolu a třetí k řídítkům. Nadzdvihnout pěkně celý ten nešťastný dopravní prostředek až tam, kde se kmeny rozšiřují, natočit řídítka a je to. No tak. Zrzku, to jsi kamarád? Vidíte, už je tady, už se přestal mračit a hněvat. Zvedají kolo. Výš, ještě trochu, a teď zas nalevo, kousek výš a hotovo. Valnoha prohlíží své milované kolečko jako maminka kluka, který spadl z plotu. Dráty jsou v pořádku, šlapadla také, ani řídítkům se nic nestalo. Jen páčka u zvonku se trošku ohnula, ale to spraví jedno ťuknutí kladívkem.

— Děkuji ti, Sirko, děkuji ti, Zrzku, povídá Valnoha radostně. Dávno už zapomněl Zrzkovy řeči. Zrzek jen bručí:

— No dobře. Tak už pojďme.

Slézají dál a vedou si kolo jako batole, Valnoha se Sirkou u řídítek, Zrzek u sedla. Ke skrýši mají jen pár kroků, tamhle je ten úval a v něm to je. Pane, takovou skrýši nemá hned tak někdo. Stáli byste vedle ní a ještě byste ji neviděli. Křoví ji zarůstá kolem dokola, museli byste se jím prodrat, poodhrnout větve, ještě se trochu protlačit a teprve jste tam. A je to jeskyně, abyste věděli. Kde se tu vzala? Možná, že tu je odjaktěživa, že ji vyhloubila voda nebo co, ale nejspíš, a to bude asi pravda, si ji před mnoha lety udělali lamači kamene, aby si měli kam schovávat nářadí. Pár kroků odtud je totiž starý lom, dnes už zarostlý jako ty stráně kolem. Skrýši objevil vloni Sirka, když se jako Rychlý Šíp skrýval na útěku před bílými lovci, Valnohou a Zrzkem. Rychlý Šíp zavolal své pronásledovatele, nepřátelství bylo přerušeno a celá trojice se ihned ujala nově objeveného území a slavnostně se zapřisáhla, že nikdy nikomu o něm nepoví. Povídám vám, je to skrýše, jaká se hned tak nevyvede. Dospělý člověk by se v ní mohl postavit a čtyři nebo pět pořádných chlapů by v ní mohlo pohodlně spát. Kluci si do ní nanosili spadlé listí a nalámali smrkové větve, ale to na ně nikomu nepovídejte, protože to se nemá, a nosívali s sebou starý pléd (však jste si mohli všimnout, že jej má Valnoha přivázaný za sedlem u kola), aby to sezení bylo ještě měkčí, zkrátka zařídili si ji jako opravdový vigvam. Panečku, tady se to sedí, řekněme když takhle prší a jiní kluci musí vězet doma a mačkat nos na okna uplakaná deštěm. V takový den si mohou i trochu ohně rozdělat, protože les je pustý a hajný sedí doma. Časem si kluci snesli do skrýše všechno, co pořádní dobrodruzi potřebují, hotovou zbrojnici, také plechový hrnek, čaj a cukr, protože pár kroků odtud vyslídili studánku a taková věc se musí zužitkovat. Nakonec přibyla i Valnohova dvoulampovka. Uložili všechno náramně opatrně do cínových krabic, které Valnoha vyloudil na tatínkovi, zahrabali do země a obložili asfaltovou lepenkou. Tu si doma vyprosil Zrzek, když u nich na zahradě stavěli besídku.

A tak sem ti tři chodili, když zrovna nepodnikali nic jiného, celé jaro, v létě i na podzim, téměř den co den a věřte tomu nebo ne, za celý ten rok se nestalo, aby je tu někdo vyslídil. To se ví, že mnohým klukům z Bakalářky vrtalo hlavou, kam vlastně Valnoha, Zrzek a Sirka vždycky zmizí, že nejsou k vypátrání. A pokoušeli se přijít tomu na kloub. Nemusím vám ani povídat, že marně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kluci, hurá za ním!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.