Dóóóst dobrý lovestory

Vyšlo také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý lovestory – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dóóóst dobrý lovestory

Překvapení a nervy na pochodu působí na každýho jinak. Zrovna v tu chvíli bych nejradši dělala to samý, co taťka a Linn a Jabla a Tor a Sandie a Rolf a Winslet, a jásala a objímala babičku a Stanleyho a štěkala na ně, ale teď jsem nedokázala myslet na nic jinýho, než že se musím jít okamžitě vyčurat. („Nervózní močový měchýř,“ poučila mě později babička.)

Jakmile jsem to vyřešila (myslím to nutný vyčurání), zůstala jsem v koupelně zírat do zrcadla a při tom si utírala ruce do třešňově růžovýho ručníku. Zdola jsem slyšela smích a výskání a štěkání a snažila se vykoumat, proč se najednou cítím tak supersmutná a současně tak superšťastná. Jasně, uvědomila jsem si, když mi v hlavě zablikala neviditelná žárovka. Někdo tady chybí. Během dvou vteřin budu zase dole (připojím se k všeobecnýmu smíchu atd.), ale na rodinný oslavě mi NĚKDO strašně moc chyběl. Maminko – kde teď jsi…?

E-knihy v edici:

Dóóóst dobrá rodinka

Dóóóst dobrý rande

Dóóóst dobrá ségra

Dóóóst dobrý kámoši

Dóóóst dobrý úlety

Dóóóst dobrý šoky

Dóóóst dobrý mejdlo

Dóóóst dobrej vopruz

Dóóóst dobrá schíza

Dóóóst dobrý lovestory

Dóóóst dobrý zmatky

Dóóóst dobrej stresík

Dóóóst dobrá partička

Dóóóst dobrej hepáč

Dóóóst dobrý Vánoce

Karen McCombieová

Dóóóst dobrý lovestory

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Ltd. v roce 2003

Copyright © Karen McCombieová, 2003

ISBN 0-439-98202-2 (Scholastic Ltd.)

Z anglického originálu Daisy, Dad and the Huge, Small Surprise

přeložila Petra Klůfová.

Obálka Luděk Bárta

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Boris Lehečka

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Vydalo Nakladatelství FRAGMENT,

Pujmanové 1221/4, Praha 4,

jako svou 1029. publikaci.

První dotisk 1. vydání, 2008

Epub konverzi provedlo Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o.

České vydání © Fragment, 2005

Text © Karen McCombieová, 2003

Translation © Petra Klůfová, 2005

Cover © Luděk Bárta, 2005

Epub konverze © Nakladatelství FRAGMENT, s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí

být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN tištěné verze 978-80-253-0109-8 (1. vydání, 2005)

ISBN e-knihy 978-80-253-2266-6 (1. zveřejnění, 2014)

Obsah

Předmluva

1. Prostě jen další „normální“ sobota…

2. Maxipřekvápko č. 1

3. Bla, bla, bla, bla, bla…

4. Dvě nohy jsou společnost, ale tři už tlačenice

5. Fáborky a družičkovský šaty

6. Divně divná Sandie

7. Hvězdování a muchlování

8. Plný břicho motýlů

9. Co se skrývá za zářivými pohledy…?

10. Pastelová je fúúúj!

11. Kyra a šeredný rodinný tajemství

12. Hm, je pěkný potkat víte přece koho…

13. Maxipřekvápko č. 2

14. Lov na – fúúúj! – pastelovou

15. Antisportovní den

16. Zubatý srdce a lepivý holubičky

17. Paranoia a slimáčí hlídka

18. Citová houpačka

19. Maxipřekvápko č. 3

20. Maxi (mrňavý) překvápko č. 4

21. Dala bych si nášup štěstí, prosím!

Předmluva

Milá maminko,

páááni!

Spousta překvapení fakt dokáže člověka to, překvapit. (Hele, Ali, ty máš teda úžasnou slovní zásobu. Cha.) Jednu chvíli si tak člověk v klidu vegetuje, stará se sám o sebe, a najednou bum! Zčistajasna mu na hlavu spadne obrovský překvápko a připlácne se mu k obličeji jako obrovská mokrá ryba. (Echm, a co říkáte na tohle obdivuhodný využití slovní zásoby? Svět: „Brrr.“)

Jistě chápete, že nemluvím o tom druhu minipřekvapení, co se průběžně vyskytujou skoro denně, jako třeba Jablin nejnovější účes (spíš teda úcuch) nebo Linnin záchvat dobrý nálady (uf!) nebo když Tor pronese hned dvě věty za sebou (alelujá, zázrak!). A nemluvím ani o těch vážně překvapivých překvapeních, jako když člověk nachytá Rolfa při pohřbívání televizního ovladače do květinovýho záhonku nebo když narazí na Winslet, jak se prohryzává celým balíkem rolí toaletního papíru (lahůdka), nebo když v šuplíku kromě ponožek objevím i sladce spícího gerbila*.

Kdepak, já mluvím o superúžasným, mamutím překvapení, kdy člověk kouká s otevřenou pusou jak tele na nový vrata. Ještě pořád se mi točí hlava z toho, že v poslední době se přihodily hned čtyři (čtyři!) takový překvápka těsně po sobě. Začalo to babiččiným oznámením, který by nikdo z nás nečekal fakt ani ve snu, pak tu samozřejmě byla ta věc s Růžou Woodsovou a taky…

Ale proč tady o tom vlastně takhle blábolím? Koneckonců, pokud se chceš dozvědět celý ten neuvěřitelný, nepřikrášlený a necenzurovaný příběh (teď ale fakticky předvádím poklady svý slovní zásoby), stačí obrátit na další stránku. Ale mezitím bych radši měla jít a pomoct Torovi s jeho Slimáčí hlídkou (na tu taky časem dojde). Ale hned na rovinu ti povídám, že i kdyby měly padat trakaře, nikdo mě nedonutí, abych hladila slimáky, jako jeden můj známý mrňousek**…

Mám tě moc ráda.

Ali

(tvoje dítě lásky č. 3)

* Tor tvrdil, že se gerbil popral v kleci s jiným gerbilem a potřeboval se někde trochu uklidnit. Vlastně mě docela těší, že moje ponožky mají tak, é, uklidňující účinky. Možná bych je mohla nabídnout v tom hipíckým krámku, co je hned za Broadwayí. Nejnovější léčitelská metoda: „Trápí vás stres? V tom případě potřebujete ponožky značky Ali…“ Ale, ééé, zase plácám hlouposti, co?

** Ale není to ten, koho si myslíš, že myslím! (Záhada se komplikuje…)

1
Prostě jen další „normální“ sobota…

„Ježkovy voči! Ali! Pomóóóccc!“

Posledních deset minut jsem prolenošila v jednom z prosezených a polozhroucených plátěných lehátek na naší zahradě, vyfukovala žvejkový bubliny (a když praskly, sloupávala jsem si je z nosu) a předstírala, že čtu nový časopis, co jsem si koupila zrovna dneska ráno, když jsme byli s Torem nakupovat. Ale ve skutečnosti jsem superšpiónským způsobem jukala přes horní okraj časopisu a snažila se otipnout, co přesně tam na konci zahrady, hned vedle kůlny, dělá Tor. Vypadalo to, že rozčileně máchá rukama a… teda jako že je s někým zabraný do hovoru. Což bylo divný hned ze dvou důvodů:

1. Nikdy toho nenamluví tolik, aby si s ním člověk mohl normálně popovídat; a

2. Podle všeho si povídal… sám se sebou.

Právě jsem dumala nad tím, co to všecko asi znamená (Neměli bychom požádat našeho souseda Michaela, aby nám bratříčka vyšetřil? Takhle, já samozřejmě vím, že Michael je veterinář a tak a žádný doktor, ale Tor má podle všeho mozek stejně spíš jako delfín než jako normální sedmiletý kluk.), když se ze zadních dveří domu vyřítila Jabla, ječela jako píchnutý podsvinče a natahovala před sebe krvavě rudý ruce, takže jsem se naprosto zděsila.

No jo… Zkrátka a dobře, zase další normální odpoledne v rodinným domě Loveových, kdy mýmu bratříčkovi začalo nenápadně strašit na cimbuří a moje sestra kdesi v kuchyni nebo někde kolem spáchala několikanásobnou vraždu.

„Co blázníš?“ vykulila jsem na Jablu oči, ovšem až po menší pauze, protože nejdřív jsem musela vsrknout svou prozatím nejpovedenější žvejkovou bublinu (tím chci říct, že nepraskla), a dlaní jsem si přitom stínila oči proti sluníčku.

Jabla vypadala jako šílenec. A s těma krvavýma rukama dokonce jako vraždící šílenec. I když, no dobře, nešlo zrovna o její ruce, ale spíš o rudě flekatý (původně žlutý) gumový rukavice, co na nich měla navlečený. A to se rozumí, že to nebyly jen rukavice, co z Jably dělalo šílence. Jejímu vzhledu totiž rozhodně neprospívalo ani to, že na sobě měla navlečený velký černý igelitový pytel na odpadky a pantoflíčky. A i když Jabla je i normálně Miss World potrhlých účesů, ten dnešní byl prostě zběsilej.

„Jééé, Ali! Já provedla něco příšernýho!“ lapala po dechu a třásla se, až se jí rozlítaná ofina klepala. Pravda pravdoucí, že udělala něco příšernýho – ten účes nejspíš prostě musel být sázka! Nebo je to nějaká nová hra, co mají s kamarády Roubíkem a Lotou – na největšího magora nebo tak. (Určitě by byla jasný vítěz.)

„Cože? Strčila jsi prsty do elektrický zásuvky nebo co?“ zajímala jsem se a ostražitě si prohlížela její ofinu. „Copak tys nedávala pozor, když nám ta ženská ze Společnosti pro prevenci nehod dělala ve škole přednášku o bezpečný domácnosti?“

Jabla se na mě zamračila, chvíli si bezmocně přemílala můj vtípek v hlavě a nakonec zvedla oči k nebi, tedy, zkrátka zhruba ve směru svý splašený ofiny.

„Jo, tohle! To nic není, jenom jsem předtím něco zkoušela. Víš, s tím mým novým voskem na vlasy.“ Pokrčila rameny, až pytel na odpadky zašustil a z prstů rukavic se jí na náš přerostlý trávník rozstříkly krvavě rudý krůpěje něčeho.

Víte, splašený ohon by bohatě stačil sám o sobě, ale proč si moje potrhlá sestřička musela navoskovat ofinu, až jí trčela vzhůru jako sada hřebíků, to fakt v životě nepochopím. A ona nejspíš jakbysmet.

„Tak co se stalo? Co je příšerný?“ vyptávala jsem se.

Že by v záchvatu nepříčetný dobročinnosti darovala celou svou (potrhlou) garderobu Armádě spásy a teď toho lituje? Tím by se aspoň dalo vysvětlit, proč má na sobě jenom pytel na odpadky… Nebo že by se snažila ukrátit si nudný sobotní odpoledne nacvičováním scény Texaskýho masakru motorovou pilou (což je nejoblíbenější filmový horor jejího kámoše Roubíka) a při tom nešťastnou náhodou rozporcovala pár okounějících sousedů? To se mi moc nezdálo. (Jistě, daly by se tím vysvětlit její rudě upatlaný ruce, ale naše Jabla je úděsný zbabělec a na televizní horory dokáže koukat výhradně skrčená za metr vysokou barikádou polštářů.)

„Radši by ses měla jít podívat dovnitř,“ vybídla mě Jabla žalostně a s šustěním se obrátila zpátky ke dveřím. Asi automaticky předpokládala, že poklušu za ní.

Ovšem plácnout sebou do vytahanýho a lehce se bortícího zahradního lehátka je jedna věc – a zvednout se z něj (a fofrem) je něco dočista jinýho. Chvíli jsem se vrtěla a hekala jako ropucha v důchodu, ale konečně jsem se z lehátka vysvobodila. Celou tu dobu jsem v hrsti svírala svůj časopis (až teď jsem si uvědomila, že ho držím vzhůru nohama – páni, ze mě by byl fakt fantasticky mizerný špión).

Ale než jsem se rozběhla dovnitř za Jablou, abych zjistila, co ji tak rozhodilo, zkusila jsem zjistit, jak Jablin originální vzhled zapůsobil na Tora. Podle všeho nic nezaregistroval. Stál otočený zády k nám a s rukama ulepenýma od hlíny nadšeně pomáhal Rolfovi rozrývat květinový záhony. No, ale přinejmenším už nechal tý praštěný samomluvy. (Ne že by zběsilý rytí děr ve společnosti vašeho nejlepšího psího kámoše bylo něco úplně normálního, že jo.)

„Tak co má znamenat ten ohoz z igelitovýho pytle?“ obrátila jsem se na Jablu.

Ta mezitím už došla ke kuchyňským dveřím, ale teď se ke mně prudce obrátila a jednou rukou se opřela o bíle natřený rám dveří. V obličeji měla výraz ryzího děsu.

„Já umřu…“ vypadlo z ní.

A přesně v tom okamžiku se mi na okamžik zastavilo srdce – Jabla tu ruku v rukavici spustila dolů a na bílý barvě zůstal řvavě rudý otisk. Ježkovy voči – já se s ní tady vybavuju a ona je možná fakticky zraněná. A zraněná vážně hodně moc. Nepřehodila přes sebe ten černý igelitový pytel akorát proto, aby pod ním schovala hnusnou rozšklebenou ránu a zamaskovala před Torem plandající vnitřnosti nebo tak něco?!?!

„Tady uvnitř…“ zamumlala a zmizela v kuchyni, která mi po tom venkovním oslňujícím sluníčku připadala najednou až zlověstně temná a ponurá.

„Jabli?“ šeptla jsem nervózně a tryskem se pustila za ní až ke komoře, kde se ta superzáhada (brrr!) vysvětlí…

„Hele… vidíš?“ Jabla celá rozklepaná ukazovala na něco prstem. „Byla to nešťastná náhoda, Ali! Čestně!“

Ve skutečnosti neukazovala do kouta směrem k popraskaný starý hranatý výlevce, ale mně tam oči stejně sklouzly ze všeho nejdřív. Nemohla jsem si pomoct – zašlý bílý odstín porcelánu byl pocákaný všemi odstíny vínový a rudý barvy, přecházející až do řvavě krvavých tónů. A vedle toho ta hromádka mokrý látky zmuchlaná na dně výlevky vypadala úplně světlounce, i když byla svítivě, děsivě růžová.

„Byla jsem hrozně moc opatrná! Taky proto jsem si navlíkla ty rukavice a igelitovej pytel!“ pištěla Jabla s očima přilepenýma k chumlu nadýchaných bílých ručníků, který babička nechala ležet na jednom konci žehlicího prkna.

Ááááááuuuu…

Srdce mi vyskočilo leknutím až do krku a chvíli mě tiše dusilo, ale konečně začalo klouzat zpátky do hrudníku, kam jinak správně patřilo.

„Jabli – když jsi říkala, že umřeš, myslelas to tak, že babička tě zabije, viď?“ ujišťovala jsem se.

„No jo, jasně!“ přikývla nešťastně Jabla a ukázala mi krabičku barvy na ruční barvení látek s nápisem „Kamélie“ a ne nějakou useknutou ruku, jak jsem se původně strachovala. „Akorát jsem si chtěla obarvit ty plandavý kalhoty z bílý bavlny, co jsem si dneska ráno koupila v sekáči!“

No jo, Jabla a její návrhářský pokusy… měla zůstat u svýho nalepování pošahaných ozdob na trička. Aspoň při tom nikdy nespáchala nic horšího, než že když jí jednou došlo lepidlo na látku, použila místo něj vteřinový. Celý další týden pak měla ve škole pořád ruce v kapsách, aby schovala prsty polepený stříbrnými a modrými flitry.