Mrtvá

také v tištěné verzi

www.fragment.cz

James Grippando

Mrtvá – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

6

V hospodě U Sparkyho měli právě akci dva panáky za cenu jednoho. Na tabuli za barem se psalo, že nalévají jen ALKOHOL Z DOMÁCÍCH ZDROJŮ, což v případě většiny podniků znamenalo, že nenabízejí zrovna prémiové značky. Ovšem pokud šlo o Sparkyho, bylo jasné, že pití je tak podřadné, že barmanovi nezbývalo než se na vás podívat a říct: „A cos sakra čekal?“

Jack si objednal pivo.

Hospoda U Sparkyho byla u dálnice číslo 1 jižně od Homesteadu. Patřila mezi poslední možnost občerstvení před začátkem oblasti, v níž byla krajina stále ještě zjizvená přímým zásahem hurikánu Andrew, který v roce 1992 poničil krásu floridských ostrovů. Původně šlo o starou čerpací stanici. Podlahy tam měli od rozlitých nápojů tak špinavé, že ani Úřad pro ochranu životního prostředí by nedokázal určit, jestli tam došlo k většímu úniku hořlavých tekutin předtím, nebo potom, co tu benzinku přestavěli na hospodu. Garáž s dílnou už zmizela, vrata po ní ale zůstala. Uvnitř byl dlouhý dřevěný bar, v televizi pořád běžel jen sport a na kulečníku neustále ležela hromádka čtvrťáků. Pivo se podávalo v plechovkách a ty prázdné se U Sparkyho drtily jedinečným stylem – ve starém pneumatickém svěráku, který pořád ležel na pracovním stole. Prostě takový pajzl, do kterého by Jack snad i zašel, kdyby to měl blízko u domu. Tu čtyřicetiminutovou cestu ale podnikl jen z jediného důvodu. Barmana tam dělal Theo Knight.

„Ještě jedno, Jacku?“

„Ne, dobrý.“

„Jak se mi podle tebe má asi tak podařit tenhle bar zruinovat, když si dáš na účet podniku jenom jedno pitomý pivo?“ Načež odnesl prázdnou plechovku a postavil před Jacka další, vychlazenou. „Tak na zdraví.“

Jakožto poloviční vlastník podniku Theo nerozdával pití zdarma mnoha zákazníkům, Jack byl ale zvláštní případ. Byl to jeho kámoš. Kdysi dokonce i jeho právník. To Jack mu zachránil život, když už byl v cele smrti.

Jackovou první prací po škole bylo zaměstnání ve Freedom Institute, což byla skupina právníků, kteří se zabývali jen případy, v nichž hrozil nejvyšší trest. Pocvičil si tam obhajobu vinných klientů, s jedinou výjimkou, a tou byl Theo Knight. Ne že by to byl nějaký svatoušek. Vykrádal auta a podváděl s kreditními kartami, ale na dlouho nikdy sedět nešel. Až jednoho dne brzy ráno vešel do jedné samoobsluhy. Kasu nikdo nehlídal. Kamarád ho povzbudil a on ji vybral. Jenže se ukázalo, že devatenáctiletého pokladníka někdo pobodal, zmlátil, zamkl v mrazáku a nechal vykrvácet. Theo byl usvědčen čistě na základě nepřímých důkazů. Po čtyři roky psal Jack žádosti o odložení popravy a guvernér, jeho vlastní otec, pokaždé znovu potvrdil trest smrti. Občas se to zdálo jako marný boj, nakonec to ale Thea udrželo naživu tak dlouho, než přišly na scénu testy DNA. A věda konečně vyloučila Thea jako možného vraha.

Pro Thea byl Jack tím chlápkem, který mu zachránil život. Pro Jacka byl Theo tou jedinou správnou věcí, kterou za svou čtyřletou kariéru obhajování vinných klientů ve Freedom Institute udělal. Vzešlo z ní zvláštní přátelství. Nejlepší na tom bylo, že od té doby, co byl Theo propuštěn, zůstal čistý, ale pořád dokázal myslet jako zločinec. Jeho postřehy a životní zkušenosti by byly užitečné pro každého obhájce. Přesně to teď Jack potřeboval, aby pochopil, kde udělal chybu v případě Jessie Merrillové.

„Čemu se směješ?“ chtěl vědět Jack.

Theo byl kus chlapa, měřil skoro dva metry, vážil skoro metrák a uměl se velice srdečně smát. Bez jediného přerušení si poslechl celý Jackův příběh, už se ale nemohl udržet. „Zeptám se tě jenom na jednu věc.“

„Jakou?“

„Mohly za to ty její velký kozy, nebo ty dokonalý stehna?“

„Dej pokoj, jsem ženatej.“

„Jen jsem si říkal, co z toho. Nejspíš obojí,“ zasmál se ještě hlasitěji.

„Jasně, jen si mě vychutnej. To mám za to, že mi bylo líto bývalý holky.“

„Kdepak, kámo. Ale za to, že ode mě sedíš tak daleko, že ti ani nemůžu dát pohlavek, bys zasloužil namlátit. Třeba nesedíš až tak daleko…“ Theo se naklonil přes bar a máchl rukou, jenže Jack uhnul, Theo ho netrefil a znovu se zasmál, což přimělo k úsměvu i Jacka.

„Asi jsem musel bejt pitomej, co?“ povzdechl si Jack.

„Pitomej možná. Ale není to, jako že bys udělal něco zlýho. Právník se nemůže dostat do maléru, pokud neví, že jeho klient soud podvádí.“

„Jak to víš?“

„Tys zapomněl, s kým mluvíš?“

Jack se usmál. Theo se ve vězení stal takovým právnickým šalamounem, který radil všem vězňům. Byl skutečným expertem na cokoli, předvoláním k soudu počínaje a nezadatelným právem vězně na žvýkání žvýkačky konče. Byl smíšeného původu, převážně řeckého a afroamerického, v jeho rodokmenu se nicméně našlo právě dost indiánské krve, aby si ve vězení vysloužil přezdívku Náčelník Pisatel, která odkazovala na fakt, že některé návrhy, co k soudu podal, byly lepší než ty Jackovy.

Theo si zapálil cigaretu a dlouze z ní potáhl. „Víš, vlastně ani není jistý, že tě podrazila.“

„Jak to můžeš říct?“

„Jediný, co víš, je, že tvoje klientka se ve výtahu chytla za ruku s tím doktorem Mášou.“

„Ne Mášou, ty idiote, doktorem Marshem.“

„To je fuk. Proto to celý ještě nemusí bejt podraz.“

„Bylo v tom víc než jenom držení za ruce. Nahlas jsem ji a doktora obvinil, že zfalšovali její testy. A ona to nepopřela.“

„Když se mě tehdy poldové ptali, jestli jsem zabil toho pokladního, taky jsem to nepopřel. Někdy, i když jsi třeba nic neudělal, si prostě myslíš, že je lepší držet hubu.“

„Tohle je ale něco úplně jiného. Jessie se nerozhodla jenom mlčet. Ona na to byla zatraceně pyšná.“

„No jo. A proto si myslíš, že se ona a tenhle známej bohatej doktor dali dohromady a ušili boudu na tu firmu Vatikán Solutions.“

„Viatical, ty blbečku, ne Vatikán. Nebo máš snad pocit, že v tom jede i papež?“

„Ne. Vlastně si ani nejsem jistej, že v tom jede ten doktor.“

„A proč by tě o tom vůbec napadlo pochybovat?“

„Protože by kvůli tý kočičce mohl klidně přijít o licenci. To musíš přijít s něčím lepším než jenom s pěknou prdelkou, aby nějakej doktor takhle riskoval.“

Ať už se všechno v tom výtahu tvářilo jakkoli nepříznivě, Theo v celém tom řetězci událostí uhodil hřebíček na hlavičku. „A co by sis tak představoval?“ zeptal se ho Jack. „Něco opravdu velkýho. Třeba že fakt nutně potřebuje prachy, teď hned.“

Jack upil ze svého piva. „To by dávalo smysl. Problém je v tom, že mi Jessie a ten její kamarád doktor ani nezvedají telefony.“

„Podle mě by si ta Jessie hlavně zasloužila pořádně profackovat. Ale ty víš, že holky já nebiju.“

„Já nechci, abys jí nafackoval.“

„Tak co kdybys jí nafackoval sám?“ navrhl Theo a znovu se rozmáchl. Tentokrát se trefil. Mělo to být jen přátelské plácnutí, jenže Theo měl ruce jako opravdový zápasník.

„Nech si to, sakra. Tohle vážně bolelo.“

„No jasně že jo. Ale co kdybych nafackoval tomu Mášovi?“

„Ne. A říkám to naposled, ty troubo, jmenuje se Marsh.“

„Pořádně to starýmu Mášovi osladím – bum, prásk, jedna, dvě, pěkně z obou stran.“

„Řekl jsem ne.“

„No tak, kámo. Klidně bych to udělal i zadáčo. Víš, jak nenávidím doktory.“

„Ty nenávidíš všechny.“

„Až na tebe, Jacku, lásko.“ Theo popadl Jackovu hlavu do obou rukou a dal mu pusu na čelo, až to mlasklo.

„To mám ale štěstí.“

„No to teda. Nech to na mně. Všechno si o tom doktůrkovi zjistíme. Když chceš vědět, jestli tě napálili, stačí říct.“

Jack sklopil oči a začal odlupovat etiketu ze své láhve.

„Neslyším tě, kámo,“ povzbudil ho Theo.

Jack ale jen zavrtěl hlavou. „Stejně bych s tím nemohl nic udělat. Všechno, co mi Jessie řekla, mi sdělila důvěrně jako svému advokátovi. To se nedá nijak obejít. I kdyby se dopustila třeba toho největšího podvodu v celé historii miamského soudnictví, neznamená to, že já jako její právník jednoduše zaklepu na dveře kanceláře státního zástupce a všechno mu to povím.“

„To je už něco docela jinýho.“

„Co si to vlastně namlouvám? Jsem obhájce, dělám trestní právo. To mi určitě vylepší pověst, když budu donášet na svoje vlastní klienty.“

„Poslyš, co s tou informací uděláš, až ji dostaneš, to už není moje věc.“

„Ty si myslíš, že si s ní chci srovnat účty, že jo? Že chci dostat svoji bývalku za to, že ze mě udělala blbce?“

„Já se tě ptám jenom na tohle. Chceš si bejt stoprocentně jistej, že tě ta děvka doběhla, nebo ne?“

Zadívali se na sebe. Jack věděl lépe než kdokoli jiný, že Theo dokáže získat informace, které by udělaly dojem i na CIA.

„No tak, Swytecku. Přece jsi nejel celou tu cestu až sem jenom proto, aby sis pokecal s Theem a dal si pivko. Chceš to vědět?“

„Nejde mi o pomstu.“

„Tak proč tě to vůbec zajímá?“

Jack se mu podíval do očí. V té chvíli mezi nimi zavládla naprosto vážná upřímnost, jako dřív, když na sebe hleděli skrz vězeňské sklo. „Prostě to chci vědět.“

„To mi docela stačí.“ Theo se natáhl přes bar a potřásl Jackovi rukou zhruba sedmi různými způsoby, stejně jako se zdravili vězni na dvoře. „Tak se do toho dáme, ne? Bude sranda.“

„Jo,“ povzdechl si Jack s láhví v ruce. „Jasně.“

7

Theo přeřadil na pětku. Auto poháněné klasickým osmiválcem jako by se vzneslo. Jack seděl na místě spolujezdce a usmíval se. Nikdo neuměl jeho třicetiletý mustang rozezpívat tak jako Theo. Dokonce ani on ne.

„Tak kdy už mi tohle autíčko dáš?“ zažertoval Theo.

„Až mi koupíš ferrari?“

„Mohl bych ti vyjednat dobrou cenu na jedno nepatrně použitý. Ani bys k němu nepotřeboval klíčky.“

Jack si ho změřil pohledem. Nebyl si jistý, že pořád žertuje. „Všechno o tobě vědět nemusím, dobře?“

Theo se jen pousmál a na sjezdu z dálnice do čtvrti Coconut Grove podřadil. Jack se musel jednou rukou chytit, aby mu nespadl rovnou do klína, zatímco druhou hledal v kapse vyzvánějící mobil. Když se podíval na displej, hned věděl, kdo mu volá. Neměl sice náladu si povídat, ale tohle číslo bral vždycky.

„Ahoj, abuelo.“

Byla to jeho dvaaosmdesátiletá babička, kubánská imigrantka, která se jednou dvakrát týdně neohlášeně zjevovala v jeho kanceláři, aby ho potěšila vynikajícími ovocnými a sýrovými koláčky nebo šálky pravého espresa přímo z Malé Havany. Její specialitou byl kyprý dezertní koláč tres leches. Jen málo lidí by čekalo, že muž jménem Jack Swyteck bude mít nějakou abuelu. Nejzajímavější to bylo, když se mu Angloameričané svěřovali, že se stěhují pryč z Miami, aby byli dál od všech těch Kubánců. To je zvláštní, odpovídal jim na to vždycky Jack, moje abuela si na příliš moc Kubánců nestěžovala, když vyrůstala v Havaně.

Vydržel poslouchat téměř celou minutu, než jí konečně skočil do řeči. „Abuelo, tak naposledy, ty jsi recept na tres leches nevymyslela. Pochází z Nikaraguy. My jsme Kubánci. Kubánci. K-U-B-Á-N-C-I. Comprende? … Promluvíme si o tom později, dobře? … Mám tě rád. Tak se měj, mi vida.“

Zastavili na semaforu. Jack ukončil hovor a zjistil, že Theo na něj zírá. „Ty ses dal dohromady s nějakou kuchařkou?“

„Moje babička je pro smích celému jednomu hispánskému rádiu. Volá tam každé odpoledne, aby světu oznámila, jak vymyslela recept na tres leches.“

„Tres leches?“

„To je takový dortík ze tří druhů mléka. Politý bílou polevou. Křehký a dost sladký.“

„Já vím, co to je. A je to bomba. To vymyslela tvoje bábi?“

„To těžko.“

„Jenom teda nesnáším, když na něj nacpou ty kandovaný třešně. Vsadil bych se, že podle původního receptu tam bejt nemaj. Zavolej svý abuele, zeptáme se.“

„Ona ho nevymyslela, jasný? Ten recept je z Nikaraguy.“

Blikla zelená. Theo vystřelil s mustangem přes křižovatku. „Hele, myslím, že jsem někde četl, že tres leches možná není z Nikaraguy? Někteří lidi tvrdí, že ho vymyslela nějaká Kubánka, co žije v Miami.“

„Nezačínej.“

„Myslím to vážně. Možná že o tom psali dokonce v Heraldu. Ale už je to dlouho.“

„A odkdy ty čteš přílohu o vaření?“

„Jen si zkus strávit čtyři roky v cele smrti. Četl bys i televizní programy v čínštině, kdyby ti je dali.“

Jack si promnul spánky a schoval mobil zpět do kapsy. „Proč já se s tebou vlastně snažím hádat.“

Po dvou minutách jízdy po Bayshore Drive už zahnuli směrem k pláži přes krátký most mezi bytové rezidence na Grove Isle. Ostrov už nebyl tak v kurzu jako za dob své největší slávy, kdy se u bazénů slunily překrásné mladé ženy, aby okouzlily movité mladé muže nebo ještě movitější starší muže. Pořád ale platil za exkluzivní adresu v okouzlujícím prostředí. Stačilo udělat pár kroků nebo na chvíli nasednout na kolo a člověk byl hned u obchodů a restaurací na Coconut Grove a balkony nabízely dechberoucí výhled na záliv s rušným centrem Miami v pozadí.

Sandra Marshová žila sama ve střešním apartmá v budově číslo 3. Jako jedna z mnoha dalších věcí jí mělo připadnout v nadcházejícím rozvodovém řízení, jež se týkalo čtyřiadvacet let trvajícího manželství s doktorem Josephem Marshem. Theovi stačilo jen dvacet čtyři hodin na to, aby ji našel. A přemluvit ji po telefonu k osobnímu setkání mu zabralo celých třicet vteřin.

Stačilo se jen zmínit penězích a jejím, zanedlouho bývalém, manželovi.

Auto nechali na parkovišti a na recepci se nahlásili ochrance. Hlídač vyhledal jejich jména v seznamu ohlášených hostů a nasměřoval je k bazénu. Bylo půl třetí odpoledne. Palmové listy šuměly v hřejivém vánku přicházejícím od zálivu. Jak slíbila, měla paní Marshová na sobě červený froté župan a na hlavě velký značkový sluneční klobouk. Ležela na pohovce umístěné na venkovní terase u bazénu a odpočívala po hloubkové masáži, kterou absolvovala ve dvě hodiny.

„Paní Marshová?“ oslovil ji Jack.

Otevřela oči, odsunula si z čela klobouk a zpod široké krempy se na něj podívala. Pak mrkla na svoje rolexky. „Tedy, vy jste ale přesní, pánové. Posaďte se, prosím.“

Jack usedl na pohovku naproti ní. Theo zůstal stát, jeho pozornost upoutala atraktivní slečna v miniaturních bikinách, která se opalovala opodál. Na levé půlce měla vytetovanou růži. A tak začal Jack bez něj.

„Paní Marshová, jmenuji se Jack Swyteck. Byl jsem advokátem ženy jménem Jessie Merrillová.“

„Já znám vás i ten případ. Mám spoustu přátel, kteří mě informují o záležitostech mého manžela.“

„Pak také víte, že byl jedním ze svědků.“

„Vím, že byl lékařem té ženy.“

„A znáte tu ženu?“ zeptal se Jack se stejným důrazem, s jakým ta slova vyslovila ona.

„O co vám vlastně jde? Váš přítel mi řekl, že se jedná o nějaké finanční aktivity mého manžela.“

„Mohlo by se jednat. Ale to částečně záleží na povaze jeho vztahu se slečnou Merrillovou.“

„Byla to jeho malá kurvička, pokud to chcete označit za vztah.“

„Já ano,“ ozval se Theo.

Jack po něm hodil pohledem říkajícím, aby zařadil zpátečku. „A jak dlouho ten vztah trval?“

„Nevím.“

„Začalo to předtím nebo potom, co k němu začala chodit jako jeho pacientka?“

„Dozvěděla jsem se o ní až někdy potom. Nemůžu ovšem říct, jestli to nezačalo už dříve.“

„Souvisí Jessie nějak s tím, že se s doktorem Marshem rozvádíte?“

Paní Marshová ztuhla. „Vaše otázky se ubírají až příliš osobním směrem.“

„Omlouvám se.“

„A to já zas ne,“ vložil se do toho Theo. „Podívejte se, paní, jde o tohle. Tady pan Swyteck kolem toho musí chodit jak kolem horký kaše, protože si myslí, že je Jessie Merrillový ještě povinnej nějakou loajalitou. No a vy ani já si s něčím takovým nemusíme dělat hlavu, takže si můžeme promluvit na rovinu.“

„To záleží na tom, co chcete vědět.“

„Řekněme, že váš manžel přišel nečekaně k solidním penězům, třeba k milionu a půl, nebo alespoň k části z toho. Není to něco, co byste ráda věděla?“

„Jistě. Rozvodové řízení pořád běží. Požádala bych svého právníka, aby to okamžitě zohlednil v majetkovém vyrovnání.“

„Chtěla byste podíl, přirozeně.“

„Chtěla bych víc než jen podíl. Po čtyřech dětech a čtyřiadvaceti letech manželství z toho parchanta sedřu kůži. Bude dělat do pětadevadesáti, jen aby mohl zaplatit můj účet z baru.“

Jack si s Theem vyměnil pohled a paní Marshová jako by si náhle uvědomila, že dvěma naprostým cizincům možná sděluje příliš mnoho z toho, co chtějí slyšet.

„Myslím, že je načase, abych vás odkázala na svou advokátku, pánové.“

„Už jen pár otázek.“

„Ne, není mi to příjemné. Oznámím jí, že se jí ozvete. Kontakt najdete u advokátní komory, jmenuje se Phoebe Martinová.“

Jack začal něco říkat, ale paní Marshová natáhla ruku a utnula ho. Jack jí na rozloučenou podal ruku, zatímco Theo jí vesele zasalutoval.

„Díky za váš čas, madam.“

„Není zač.“

Nato se paní Marshová znovu uvelebila na pohovce a stáhla se do ulity mlčení. Jack a Theo se otočili a namířili si to přes terasu směrem k autu. Jakmile byli z doslechu, Jack se zeptal: „Co si o tom myslíš?“

„K čertu s barem, otevřu si tetovací salon,“ prohodil Theo, když se naposledy zadíval na ženu s růžovou růží na opáleném pevném pozadí.

„Mluv vážně,“ napomenul ho Jack.

Zastavili se u pokladny na parkovišti. Jack předal svůj parkovací lístek a chlapec se svalnatýma nohama v těsné bílé uniformě s ním někam odběhl.

Theo si zapálil cigaretu. „Myslím, že tady máš doktora ve středních letech, co má sexy mladou přítelkyni, která ho drží za koule, a taky pěkně naštvanou manželku, která se oběma rukama drží jeho peněženky.“

„No rozhodně mu nehodlá dát nic zadarmo.“

„Jeho bejvalá dostane minimálně polovinu jeho celkovýho majetku. A spíš víc.“

„O dost víc,“ souhlasil Jack. „Jestli ji zastupuje Phoebe Martinová, tak z našeho doktůrka asi vážně sedře kůži. Vsadím se, že dostane osmdesát procent z každého deseťáku.“

„Chceš říct z každýho deseťáku, co vyčmuchá.“

„Není nic lepšího než mít milion a půl dolarů, abys mohl učinit novou přítelkyni šťastnou. Zvlášť, když o tom ta stará čarodějnice nemá ani ponětí.“

„To je fakt,“ souhlasil Theo. „Podvede ty investory a prachy pošle rovnou na nějaký švédský konto.“

„Myslíš švýcarský konto.“

„No dyť to říkám, švýcarský konto.“

„Ne, říkal jsi švédský.“

„Myslíš, že si pletu banku s nějakou podělanou masovou kuličkou?“

„Fajn, zapomeň na to. Říkal jsi švýcarský.“

Theo vyfoukl obláček kouře. „Stejně ty zpropadený Švýcary nesnáším.“

„Co ti vadí na Švýcarech?“

„Sejra s dírama. Co na tom jako maj? Hnusný zloději, prodávaj nám podělanej vzduch.“

„Bože, ty vážně nenávidíš všechny.“

„Kromě tebe, Jacku, lásko,“ usmál se a štípl Jacka do tváře tak silně, až zrudla. Mustang s burácením dojel až na parkovací místo a Theo skočil na místo řidiče dřív, než se tam dostal Jack. „Kromě tebe!“

Jack si promnul zarudlou tvář a vrátil se na místo spolujezdce. Usmál se a zavrtěl hlavou. „Bůh mi pomáhej.“

8

Byla to jejich druhá nejoblíbenější činost, které se doma věnovali. Jack byl příšerný kuchař, zato jeho žena byla kuchařka fenomenální. Ale stejně jako v případě všech jejich oblíbených aktivit se Jack považoval za rychlého a nadšeného žáka. Dnes dostal na starost dezert.

„Co to tam, prosím tě, děláš?“ vyptávala se Cindy a rozhlížela se po kuchyňské lince. Jacka obklopovala změť mís, krabic od mléka a otevřených pytlíků s cukrem a s moukou.

„Tres leches,“ informoval ji Jack.

„Ale ty neumíš tres leches.“

„Jen se dívej.“

Měl za sebou hrozný týden a při troše toho lenošení s manželkou v kuchyni se dalo dobře vypnout. O Jessie spolu nemluvili od vynesení rozsudku. Bylo to jeho rozhodnutí, ne její. Před půl rokem Cindy viděla Jessie jako oběť, a dokonce Jacka nabádala, aby se jejího případu ujal. To od ní bylo velice hezké, vzhledem k tomu, co mezi ním a Jessie v minulosti bylo. Možná nechtěla být tou, která Jackovi brání v pomoci staré přítelkyni. Nebo snad jen chtěla, aby si Jack sám uvědomil, že zastupovat Jessie v době, kdy měli se Cindy partnerské problémy, nebyl zrovna ten nejlepší nápad.

„A máš dobrý recept?“ zeptala se.

„Ten nejlepší.“

„A odkud ho máš?“

„Od ženy, která ho vymyslela.“

„To jako vážně?“

Jack se pousmál a vzpomněl na abuelu. „Možná.“

Cindy si utřela ruce a vydala se na druhou stranu místnosti, aby trochu ztlumila stereo. Možná to bylo jen tím, že pořád myslel na celou tu věc s Jessie, ale Jack nemohl ze Cindy spustit oči.

Hrát podle pravidel. Týkalo se snad jejich manželství právě toho? Bůh ví, že se snažili, aby to fungovalo. Navštívili celou řadu manželských poradců a víc sezení, než Jack dokázal spočítat. Nakonec vždycky došli k tomu, jak moc byli ochotni na vztahu pracovat. A když došlo na práci, byl Jack jako poctivá tažná kobyla.

Ani Cindy nebyla žádný flákač. A ačkoli jejich poslední poradce to s nimi v podstatě vzdal, Cindy se rozhodla, že udělá vše pro to, aby jim jejich vztah nezevšedněl. Udělala si z toho poslání. Jako by na sobě neustále něco měnila. A Jackovi nezbylo než se ptát, proč všechny ty změny. To se skutečně jenom snažila jejich manželský život ozvláštnit, nebo uvnitř stále bojovala s démony a zoufale hledala spokojenost? Dnes večer měla dlouhé blond vlasy stažené pod širokou čelenkou. Říkala tomu, že vypadá jako z údolí panenek. Se Cindy to bylo jako na houpačce i ohledně hudby. Líbilo se jí mnoho stylů, navíc pořád zkoušela nové. Poslední dobou mu pouštěla staré šlágry od Peggy Lee nebo Perryho Coma. Jedny z těch nejromantičtějších písní se bezpochyby zrodily ve čtyřicátých letech, přesto byl text toho konkrétního singlu, který Cindy vybrala, poněkud deprimující. I kdyby člověk vážně měl „srdce bolesti plné“, Jackovi se to pořád ne a ne rýmovat se „zase se tak stane“.

„Co to děláš, Jacku?“

Jack pohlédl do mísy. Ruce měl zabořené do směsi mouky, cukru a zahuštěného mléka. „Sakra, zapomněl jsem na vajíčka.“

„Zapomněl jsi myslet. Vždyť máš tres leches až po lokty.“

„Jen postupuju podle receptu. Píše se tady padesátkrát prohníst v dlaních.“

„A elektrický robot sis na to vzít nemohl, ty Einsteine?“

Jack po ní hodil rošťáckým pohledem. „Aha.“

Cindy mu podala dřevěnou vařečku a obrátila oči v sloup. „Právníci. Pořád tak doslovní.“

„No jo,“ prohodil Jack a znovu si vzpomněl na to, jakými slovy se s ním Jessie rozloučila. „Vždycky hrajeme podle pravidel.“

„Co to má znamenat?“

„Nic.“

„Tak to ne.“

„Jen jsem to tak plácnul.“

„Ale neusmíval ses. Něco jsi tím myslel.“

„Nic jsem tím nemyslel.“

Cindy se podívala stranou a zavrtěla hlavou. „Ty si myslíš, že tě neznám?“ povzdechla si tiše.

„Nech to být, Cindy, dobře? Vždyť jsme se tu dobře bavili.“

Vrátila se zpátky na druhou stranu kuchyně. Jack v jejích očích viděl lítost, už zase v nich měla ten obvyklý výraz. Aniž by přemýšlel, vjel si špinavou rukou do vlasů, takže měl sladkou lepkavou hmotu už i za ušima. Cindy se sama pro sebe uchechtla. I Jack se zasmál a díky tomu opadla trocha toho nechtěného napětí. Když si vzal papírový ubrousek, aby se mohl utřít, Cindy k němu přišla a vzala ho za předloktí celé umazané od tres leches. „Nech to.“

„Cože?“

„Myslím, že mám ovulaci.“

„Co?“

Cindy jen zvedla obočí a očima pohlédla do ložnice.

Jack se usmál. „Tak to je přesně ten druh logické chyby, se kterou dokážu žít.“

Začal si utírat obličej. „Nech to,“ zastavila ho Cindy. Začala mu jemně slíbávat kousky slaďoučké směsi z koutku jeho úst a pak mu špičkou jazyka začala vylizovat tres leches z ucha.

Lechtalo to a on ucukl, ale jen mírně. Byly časy, kdy se zdálo, že jejich manželství visí na vlásku. Ale tu a tam se zjevila stará dobrá Cindy a to pak bylo něco. „Páni, ty jsi dnes vážně samé překvapení.“

„A ty máš velké štěstí,“ zašeptala.

Jack se usmál a pohladil ji po tváři. „Jako bych to nevěděl.“

Jack se díval, jak Cindy spí. Klidný rytmus jejího dechu ho uklidňoval. I poté, co si dal horkou sprchu, to v ložnici stále jemně vonělo po tres leches. Není nic lepšího než úplně vynechat večeři a vrhnout se rovnou na dezert, který vás vystřelí do říše snů.

Sex nepatřil zrovna mezi silné stránky jejich manželství. Po svatbě na něj vlastně vůbec nebyl prostor. Chvíle, které měly být těmi nejšťastnějšími v jejich životě, kazily Cindyiny opakující se noční můry. Lékaři vyloučili sexuální napadení, ale asi nikdo se už nedozví, co přesně jí násilník udělal nebo hrozil udělat. Pět let byla dlouhá doba. Přesto to bylo jako včera. Občas měl Jack pocit, že může jen hádat, jak dávno se to zdálo být Cindy. Dobrá zpráva byla, že své obavy konečně potlačila natolik, aby dostala chuť založit rodinu. Celou tu dobu jí trvalo, než se přesvědčila, že svět není tak odporné místo, do kterého by nikdy neměla přivést dítě.

Jack jí jemně položil ruku na bříško. Přemýšlel, jestli se to tentokrát povedlo.

Vtom zazvonil telefon. Zvuk vycházel z jeho pracovny, kde měl připojenou samostatnou linku. Jack ho nechal zazvonit pětkrát, až se spustil záznamník. Volající zavěsil. Za minutu už ale telefon vyzváněl znovu. Po pátém zazvonění se opět spustil záznamník. A volající zase zavěsil.

Za chvíli se ozvalo nové zvonění. Jako by volající nastavil opakované vytáčení, které bude jeho číslo prozvánět tak dlouho, dokud telefon nezvedne nějaký živý človek. Jestli to nepřestane, Cindy se určitě probudí. Jack věděl, že poslední dobou nespala moc dobře, a tak jenom v prádle vyskočil z postele a pospíchal chodbou k pracovně. Zvedl telefon při čtvrtém zazvonění, těsně předtím, než se spustil záznamník.

„Haló?“

„To jsem já. Jessie.“

Najednou se cítil, jako by byl nahý úplně. „Snažil jsem se ti dovolat. Nebereš mi telefon.“

„Protože s tebou nechci mluvit.“

„Tak proč mi teď voláš?“

„Protože jsi mě naštval.“

„Já že jsem naštval tebe?“

„Je to zvláštní, nezdá se ti? Soud probíhal celé měsíce, ale ti investoři mě ani jednou neobvinili z podvodu. Celou tu dobu si mysleli, že šlo o chybnou diagnózu. A teď, když případ skončil, začali být najednou nějak moc podezřívaví. Myslí si, že jsem je podfoukla.“

„Jak to víš?“

„Protože kolem toho čmuchají a vyptávají se. A já si myslím, že s tím máš něco společného.“

„Nikomu jsem neřekl ani slovo.“

„Lháři. Ty a ten tvůj čmuchal jste byli na Grove Isle a zpovídali jste manželku doktora Marshe, nebo snad ne?“

To Jack nemohl popřít, a tak to zkusil upřímně. „Jessie, měli bychom si promluvit.“

„Varovala jsem tě, aby ses tolik nevyptával. Tentokrát jsi mě vážně vytočil.“

Jack se snažil svůj hněv spolknout, ale úplně se mu to nepovedlo. „Už mě nebaví, že se chováš, jako bych to byl já, kdo tady někoho podvedl.“

„Jestli se v tom nepřestaneš šťourat, budeš toho vážně litovat.“

„Takže přiznáváš, že to byl podraz. Bylo to tak.“

„Ano, bylo to tak.“

Jackovi to bylo jasné už od toho výjevu ve výtahu, její doznání ho přesto šokovalo. „Tentokrát jsi to přehnala, Jessie.“

„Ne jenom já. My všichni. Takže si dávej bacha, nebo se postarám nejen o to, abys přišel o kariéru, ale taky zařídím, abys seděl v base hned vedle doktora Marshe.“

„Cože?“

„Je to prosté. Bez tebe bych to nemohla udělat. Byl jsi klíčový hráč.“

„Já s tím neměl nic společného.“

„To ti nikdo nespolkne. Zvlášť když jim řeknu pravdu – že jsi v tom jel celou dobu s námi.“

„Nemůžu věřit, že to říkáš.“

„Jen věř. A hlídej si toho svýho parťáka.“

Ve sluchátku to cvaklo. Jessie položila telefon dřív, než mohl ještě cokoli říct.

9

Jack se s Theem sešel u pozdní večeře. Objednal si hamburger plný sýra a hub. Theo si vybral pětihvězdičkové chilli. Obě jídla patřila k nejoblíbenějším položkám jednoduchého jídelního lístku baru Tobacco Road.

Podle Jacka byl Tobacco Road tím nejlepším místem k večernímu poslechu jazzu a blues, a to nejen proto, že jeho kamarád Theo tu pravidelně hrával na saxofon. Podle měřítek jižní Floridy byl prodchnutý tradicemi. Byl to nejstarší bar v Miami, který v roce 1912 jako první ve městě získal licenci k prodeji alkoholu a prohibici přežil jako ilegální herna. V horním patře, kde se kdysi tajně popíjelo nad ruletou, teď hrávali ti nejtalentovanější muzikanti z okolí – a s nimi i Theo. Jack si byl skoro jistý, že od nich dnes večer uslyší aspoň jeden song z alba Donalda Byrda Díky za… T. P. Ž. (totálně podělanej život). Ne že by patřilo k těm nejlepším dílům talentovaného pana Byrda, nicméně Jack si byl jistý, že už sám chytlavý název mu zajistil místo mezi Theovými nejoblíbenějšími.

Theo si do svého chilli přilil pálivou omáčku a setřel si z čela kapky potu. „Tak co uděláme s tou Jessie?“

Jack Theovi celý týden neodpovídal na zprávy. Bylo jasné, že Theo považoval výslech nastávající exmanželky doktora „Máši“ jenom za začátek legrace.

„Upřímně řečeno jsem ani neměl moc času o tom popřemýšlet.“

„Kecy.“

„Já musím na rozdíl od tebe pracovat. Poslední čtyři dny jsem strávil u soudu. Ještě jeden den budou probíhat výslechy svědků a v pátek nás čekají závěrečné řeči.“

„A vyhraješ?“

„Jen pokud se mi podaří vysvětlit zázrak.“

Pak Thea uvedl do obrazu. Jeho klient byl obžalován z opakovaného stalkingu. Běžně by takový případ nevzal, ale zdálo se mu, že s tím mužem nejednají úplně spravedlivě. Korunní svědkyně obžaloby tvrdila, že ho viděla utíkat z budovy, v níž bydlí, ačkoli posledních deset let strávil na vozíku. Žalobce prohlašoval, že vůbec není paralyzovaný, že to je pouze tlustý líný darebák, který se rád projíždí po městě na elektrickém vozíku. Média mu začala říkat „Líný stalker“ a s prohlášeními najednou vystupoval bezpočet organizací na ochranu obětí stalkingu, práv fyzicky postižených nebo obézních. Načež přišel první den soudu, kdy se stal ten „zázrak“. Elektrický vozík jeho klienta totiž spustil detektor kovu ve vchodu do soudní budovy, a tak se ten idiot jednoduše zvedl a ten detekční rám obešel. A teď bylo na Jackovi, aby celý ten případ nějak zachránil.

Theo si zívl. „Nemůžeme už mluvit o Jessie Merrillové? Zbytek tvýho života je až moc směšnej.“

„Ty jsi prostě neuvěřitelnej.“

„Aspoň nekecám pořád jen kraviny. To mi chceš jako říct, že sis za ten tejden na ty Viagrový investory ani nevzpomněl?“

Jack se rozesmál. „Ty si to slovo asi nezapamatuješ, že ne?“

„Cože?“

„Viagrový? My tady nemluvíme o smrtelném případu erektilní dysfunkce. To slovo zní ‚viatický‘.“

„A co je to kurva vůbec za slovo?“

„Pochází z latiny. Termínem viaticum se ve starověku označovaly zásoby, které si římští vojáci nesli do bitvy, co mohla být posledním dobrodružstvím jejich života. O dva tisíce let později nějakého pojišťovacího mága napadlo, že by to slovo dobře korespondovalo se situací, kdy pojišťovna vyplatí někomu trpícímu smrtelnou chorobou peníze, které bude potřebovat ke svému poslednímu boji.“

„A občas se najde pár pěšáků, co to prostě přežijou, stejně jako Jessie Merrillová.“

Jack si nalil na hranolky kečup. „Volala mi.“

„Kdy?“

„Den potom, co jsme zašli za paní Marshovou. Přiznala, že to byl podvod.“

„No bezva! Máme ji.“

„Ne. To teda nemáme. Nebude se ti to líbit, ale rozhodl jsem se, že to nechám plavat.“

„Cože?“

„Co se stalo, stalo se. Není mým úkolem dávat to do pořádku.“

„Ale no tak. Podívej se na to takhle. Kolik ti zaplatila za služby?“

„Jako známé jsem jí udělal cenu. Dvacet tisíc, žádné další poplatky navíc.“

„Tak vidíš, kámo. Já ti teď můžu slíbit třeba dvacetkrát tolik.“

„To bys určitě mohl, ale to už by bylo vydírání, nemyslíš?“

„Je mi fuk, jak tomu chceš říkat. Prostě nemůžeš dovolit, aby jí to jenom tak prošlo.“

„Nemám na vybranou. Byl jsem její advokát. Teď se můžu spokojit tak akorát s tím, že ze mě udělala blbce. Pokud bych chtěl něco víc, dostal bych se do potíží.“

„Neříkej mi, že se bojíš.“

„Musím žít dál svůj život.“ Jakmile to dořekl, uvědomil si, že použil Jessiina slova. Zvláštní.

Theo si položil lokty na stůl a naklonil se k Jackovi blíž. „Zkoušeli ti vyhrožovat?“

„Na tom nezáleží.“

„Mně jo. Nech mě s ní hodit řeč. Jestli si myslí, že nám může vyhrožovat, já už jí to vysvětlím.“

„Ne. To nejlepší, co pro sebe teď můžu udělat, je to, že na ni i na celou tu věc zapomenu.“

Jejich rozhovor přerušil dunivý zvuk basové kytary. Theova kapela začala ladit. Odstrčil svůj prázdný talíř a řekl: „Ty si vážně myslíš, že tě nechá?“

„Nechá co?“

„Zapomenout na ni.“

„No ano. Svoje peníze má. Mě už k ničemu nepotřebuje.“

Theo se pousmál.

„A teď se jako směješ čemu?“ chtěl vědět Jack.

Theo vstal a odhodil ubrousek. Basa už začala brnkat do rytmu a přidávala se k ní i trubka a bicí. „Slyšíš to?“ zeptal se ho Theo.

„Jo. No a?“

„Hrajou vaši písničku. Tvojí a Jessie.“ Začal luskat prsty do rytmu. Ta píseň neměla slova, Theo mu do ní ale stejně zabroukal slova z názvu celého alba. Díky za… totálně podělanej život.“

Theo už moc nevypadal, že vtipkuje. „Co tím chceš říct?“ nechápal Jack.

„Že je to pro tebe pořád bejvalá přítelkyně. Dáš jí lepší cenu, necháš ji jen tak jít. Prostě ji tak nějak divně nenávidíš i miluješ. Díky za…“

„To je blbost.“

„Jasně. Ale něco mi říká, žes o ní neslyšel naposled. Ani náhodou, Jacku. Zavolej mi, až budeš mít po soudu. Nebo až se ti znova ozve. Uvidíš, co přijde dřív.“

Pak Jack osaměl a jen zdálky sledoval, jak Theo s ostatními hudebníky míří na pódium.

10

„Dobrou noc, Luthere.“ Hlídač sebou polekaně trhl. Za těch jedenáct let, kdy si držel dvě zaměstnání současně, aby dokázal uživit svoji ženu a osm dětí, se stal mistrem ve spaní s otevřenýma očima. „Dobrou noc, pane Swytecku.“

Poslední den provádění důkazů nepřinesl do případu „Líného stalkera“ nic dobrého. Možná to byly jen přetrvávající následky té katastrofy s Jessie, ale ponižující prohra byla ta poslední věc, kterou teď Jack potřeboval. Skoro až do půlnoci se v kanceláři snažil vybrousit svou závěrečnou řeč aspoň tak, aby porotu přiměl nejméně k několikahodinové poradě. Ten případ byl pořád jasně prohraný, ale člověk by se měl vždycky snažit z faktů, které má k dispozici, vytěžit to nejlepší. To byla základní poučka každého dobrého právníka, jež mu pomáhala přežívat od jednoho dne k druhému. A taky dobrá čínská restaurace s dodávkou jídla i v pozdních hodinách.

„Ať se vám zejtra daří,“ popřál mu Luther.

„Díky.“

Jack vyšel otočnými dveřmi do noci. Únorový vzduch byl teplý a dusný, dokonce i na místní poměry. Pršet přestalo už asi před hodinou, ale povrch bulváru Ponce de Leon se pod mihotavým světlem pouličních lamp pořád ještě leskl. Po širokém dělicím pásu porostlém trávou běžela kočka. Jinak byla v tuto hodinu silnice úplně opuštěná. Výlohy obchodů na obou stranách ulice byly tmavé. Na rohu nasedali do taxíku poslední hosté steakhousu U Christy. Jejich opilý smích se nesl vlhkým vzduchem, až to znělo, jako by byli mnohem dál než ve skutečnosti. Jack se vydal po chodníku směrem k parkovišti.

Auto bylo po dešti pořád navlhlé. Navzdory tomu, jak moc svůj mustang miloval, déšť a třicet let staré kabriolety nepředstavovaly zrovna dokonalou kombinaci. Otevřel dveře a utřel své sedadlo. Zpočátku sice proklínal vlhkost, která se mu ze sedadla vsakovala do kalhot, ale zvuk jeho osmiválce to zase všechno napravil. Začal couvat, ovšem pak dupl na brzdu. Odněkud se přiřítilo nějaké auto, které zastavilo přímo za ním a zatarasilo mu cestu.

Co to sakra je?

Rozletěly se dveře a řidič vyběhl z auta. Než se Jack stačil ve tmě zorientovat, už mu někdo bušil na okénko u spolujezdce.

„Pusť mě dovnitř!“

Ten hlas mu byl povědomý, ale stejně to byl zvláštní pohled, vidět tvář Jessie přimáčknutou ke sklu. „Co tady děláš?“

„Otevři ty pitomý dveře!“

Jack se natáhl ke dveřím spolujezdce a odemkl je. Jessie skočila dovnitř a zase za sebou zamkla. Jen tak tak popadala dech. „Jsem hrozně vyděšená. Musíš mi pomoct.“

„Pomoct ti?“

„Podívej se na mě, Jacku. Copak nevidíš, že jsem úplně v hajzlu?“

Jessie vypadala, jako by toho poslední dobou naspala ještě míň než Jack. Krví podlité oči, bledá pleť. „To přece není důvod k tomu, abys mě takhle přepadla. Jak dlouho už tady na mě čekáš?“

„Jinak to nešlo. Nemůžu jít nikam, kde by na mě mohli čekat. Už tři dny jsem nebyla doma. Kdybych se jen tak ukázala u tebe v kanceláři, určitě by mě tam našli.“

„A kdo? Policie?“

„Ale vůbec ne. Jsou to pěkní grázlové.“

„Ale kdo?“

„Ti investoři.“

Jack vypnul motor, jako kdyby přes jeho hluk nemohl pořádně přemýšlet. „Jessie, to přece nejsou žádní grázlové. Jsou to obchodníci.“

„To těžko. Ta společnost, která mě žalovala – Viatical Solutions – je jenom nastrčená. Ve skutečnosti jdou peníze… Já vlastně nevím, jak to přesně je. Ale určitě to není legální.“

„Jak to víš?“

„Protože mě chtějí zabít!“

„Cože?“

„Chtějí mi přiložit pistoli k hlavě a vystřelit mi z ní mozek.“

„Uklidni se, prosím tě.“

Jessie se třásly ruce. Dokonce i ve slabém pouličním osvětlení Jack viděl, jak má vypoulené oči. „Vezmi to od začátku.“

„Začátek znáš. Podrazili jsme je.“

„Ty a doktor Marsh.“

„My všichni.“

„Tak počkej. Já s tím neměl nic společného.“

„Nedělej, jako bys nevěděl, o co tady jde. Tys mi umožnil je podrazit.“

„Tak to ne. Byl jsem úplně v šoku, když…“

„Nech těch keců, jo? To seš celej ty, Swytecku. Hezky ses se mnou svezl, abys dostal do toho svýho nudnýho patetickýho života se Cindy Paigeovou trochu vzrušení, ale jakmile začalo do lodi téct, zdrhl jsi jako krysa a nechal jsi mě se utopit.“

„O čem to mluvíš?“

„Mluvím o…“

Jessie zmlkla v půlce věty. Oči jí lezly z důlků a ramena se jí začala chvět. Prudce sebou škubla doprava, rozrazila dveře auta a vystrčila hlavu ven. Ty zvuky byly nesnesitelné – celé dvě minuty bolestivého suchého dávení. Konečně se jí podařilo něco vyzvracet. S rychlými přerývavými nádechy postupně znovu získávala vládu nad tělem. Zavřela dveře a vyčerpaně se zhroutila do sedačky.

Jack ji pozoroval se směsí obav a údivu v očích. „Co to s tebou je?“

„Mám hrozný strach. Zvracím už celý den.“

„Kdy jsi naposledy spala?“

„Nevím. Tak před třemi dny.“

„Podívej se na mě.“

„Ne.“

Jack jí přidržel hlavu a díval se jí přímo do očí. „Co sis vzala?“

„Nic.“

„Tohle není jenom paranoia.“

„Já nejsem paranoidní. Ti chlapi to myslí vážně. Už se těší na svoje tři miliony, které dostanou z mojí pojistky, jakmile bude po mně. Musíš mi pomoct.“

„Tak začneme tím, že ti najdeme nějakou dobrou léčebnu.“

„Já nejsem žádná feťačka, sakra!“

Jack ji pořád podezříval z toho, že si vzala nějaké drogy, což ovšem nevylučovalo možnost, že po ní vážně někdo jde – zvlášť když je opravdu podfoukla. „Jestli se tě někdo snaží zabít, musíme zavolat policii.“

„Dobře. A pak jim řekneme, že jsem z těch chlapů podvodně vytáhla milion a půl?“

„Možná by to šlo udělat jinak. Jestli jsou ti investoři opravdu takoví gauneři, jak tvrdíš, mohla bys od státního zastupitelství získat imunitu výměnou za to, že jim řekneš, kdo se tě snaží zabít.“

„Než něco takového domluvíš, budu po smrti. Copak to nechápeš? Nemám nikoho jiného, kdo by mi mohl pomoct. Musíš něco udělat, Jacku!“

„Teď ti tady nabízím jedinou pomoc, která mě napadá.“

„To mi ale ani trochu nepomůže.“

„Co po mně vlastně chceš?“

„Zavolej jim. Vyjednávej s nimi.“

„Vždyť jsou to podle tebe vrahové. A to chceš, abych s nimi vyjednával?“

„Už jsi obhajoval i větší hajzly.“

„To neznamená, že s nimi obchoduju.“

„Copak nevidíš, jak jsem zoufalá? Jestli se s nimi na něčem nedohodneme, udělají to tak, abych litovala, že jsem nezemřela na Lou Gehrigovu nemoc.“

„Tak jim ty peníze vrať.“

„Ani omylem. Jsou moje.“

„Jsou tvoje jenom proto, žes je podvedla.“

„Já je prostě vracet nebudu. Ani nebudu volat policii.“

„Pak nevím, jak ti mám pomoct.“

„Ale víš. Jenže chceš, abych se v tom pořádně vykoupala, ty hajzle.“

„Udělám pro tebe to, co bych udělal pro každého jiného klienta. Nic víc, nic míň.“

„Tím myslíš, že ses poučil ze svých chyb?“

„Já nevím, co si myslet.“

„Kurva, Swytecku! Ty nikdy nevíš, co si myslet. Proto nám to před sedmi lety vybouchlo.“

Jack se podíval jinam a bojoval s nutkáním poslat ji do háje. Po silnici projelo auto, jeho pneumatiky na mokrém asfaltu tiše šustily. Jessie otevřela dveře a vystoupila z auta.

„Kam jdeš?“

„Jako by ti na tom záleželo.“

„Nech auto tady. V tomhle stavu nemůžeš řídit. Odvezu tě domů.“

„Už jsem ti říkala, že domů nemůžu. Copak mě vůbec neposloucháš, ty idiote?“ Pak bouchla dveřmi a šla pryč.

Jack vyskočil z auta. „Kde tě najdu?“

„Do toho ti nic není.“

„Mám o tebe starost.“

„Jenom nekecej. Nepřesvědčíš mě, abych zavolala policii jenom proto, abys ty ulevil svému svědomí.“ Pak vylovila z kabelky klíče a Jack vyrazil směrem k ní.

„Nech mě být!“

„Jessie, prosím.“

Jessie se otočila a vrhla na něj tak ledový pohled, až se zastavil. „Dala jsem ti možnost mi pomoct. Tak teď nepředstírej, že jsi kamarád.“

„Já nemluvím do větru. Vážně se o tebe bojím.“

„Jdi do prdele, Jacku. Radši se boj o sebe.“

Jessie otevřela své auto a nastoupila dovnitř. Bouchla dveřmi, nastarovala a s kvílením pneumatik vystřelila jako závodník z parkoviště.

Když koncová světla jejího auta zmizela ve tmě, Jack se vrátil do mustangu a zamkl dveře. Byl úplně zmatený. Právě absolvoval ten nejbizarnější rozhovor se svém životě a ta poslední věta v něm probouzela nepříjemný pocit, že ještě není u konce.

Co přesně Jessie myslela tím „Radši se boj o sebe“?

Nastartoval a vyjel z parkoviště. Jen nerad si to přiznával, ale v hlavě mu zněla Theova oblíbená písnička. Díky za…

11

Cindy hleděla do očí zabijákovi. Nebo alespoň vypadaly jako oči zabijáka. Patřily zhruba tak kilovému yorkshirskému teriérovi, který jako by si myslel, že přepere smečku hladových rotvajlerů jenom proto, že jeho předkové byli vyšlechtěni, aby lovili krysy. Na stole před ní ležely spousty barevných fotografií. Spousty dalších měla otevřené ve změti samostatných oken na počítači. Na všech byl „Seržant Yorkie“ a jeho překrásná kamarádka, čtyřletá holčička Natalie.

Cindy měla fotostudio v South Miami. Posledních pár let se jí opravdu dařilo, portréty ale dělala jen tři dny v týdnu, takže jí zbýval čas na focení v terénu pro různé katalogy nebo na jinou práci. Firma sídlila v kouzelném starším domě. Malý dvorek spolu s bíle natřeným dřevěným altánem skýtaly malebné pozadí pro venkovní focení. A pokud šlo o zvířata, Cindy dávala focení venku přednost, a to nejen z estetických důvodů.

Vyrušilo ji tiché zaklepání na dveře. Cindy byla sama ve své kanceláři, ale ne v celém studiu. Od útoku toho psychopata už uběhlo celých pět let, ale ona přesto nezůstávala nikdy po setmění sama, i když pracovala v bezpečné části města. Dnes večer se za ní stavila její matka a přinesla jí večeři.

„Všechno v pořádku, holčičko?“

„Ano, pracuju.“

Na kraji stolu vedle ní ležel netknutý talíř plný kuřecího masa a grilované zeleniny. Pracovní prostor před ní osvětlovalo bílé bodové světlo, které ve ztemnělé místnosti připomínalo zářící sloup. Stůl zaplňovala řada fotografií, některé i mimo dosah halogenového osvětlení. Na všech fotograficích byl tentýž záběr, lišily se jen úrovní zvětšení. Při maximálním přiblížení obraz vypadal, jako by se skládal ze změti náhodně rozmístěných barevných teček. Všechny rozmazané fotky odsunula stranou, aby si mohla ten největší ostrý snímek prohlédnout pod lupou. Snažila se co nejvíce zaměřit na záhadnou nedokonalost, která se objevila na jedné z fotek toho děvčete a jejího pejska.

„Jsi tu zavřená už hodiny,“ připomněla jí matka.

Cindy zvedla oči od práce. „Je to dost důležité.“

„Stejně jako tvoje zdraví,“ nedala se její matka, když pohlédla na plný talíř. „Vůbec nic jsi nesnědla.“

„Nikdo ještě nikdy neumřel na to, že vynechal večeři.“

Matka přistoupila k ní a odhrnula jí vlasy z čela. „Něco mi říká, že tohle není to jediné jídlo, které jsi za posledních pár dnů vynechala.“

„Nic mi není.“

Matka ji vzala jemně za bradu a přinutila ji, aby jí pohlédla do očí. Využila tak svůj vážný přístup vyžadující disciplínu, který používala už od Cindyina dětství. Evelyn Paigeová byla vdovou od Cindyiných devíti let. Její vrásky to dokládaly. Ne že by na svůj věk vypadala nějak přehnaně staře, musela ale jednat příliš dospěle ještě dlouho předtím, než jí zešedivěly vlasy. Jako by ji smrt manžela připravila o mládí nebo jí alespoň přidala léta.

„Co ty tvoje oči? Kdy ses naposledy pořádně vyspala?“

„Jenom mám teď moc práce.“

„O tom Jack nic neříkal.“

„On ti pověděl o těch snech?“

„Ano.“

Cindy se cítila trochu zrazená, nicméně si uvědomovala, že Jack není žádná drbna. Nakonec to byl právě on, kdo s ní vydržel to nejtemnější období. Nešel by za její matkou, kdyby si o ni nedělal opravdu starosti. „Tak co ti napovídal?“

„Že vůbec nespíš. Že máš noční můry o Estebanovi.“

„Vlastně to nejsou noční můry.“

„Jen takové sny, že se bojíš zavřít v noci oči.“

„To je pravda.“

„Jak dlouho už to trvá?“

„Od října.“

„Tak dlouho?“

„Nezdají se mi každou noc. V říjnu jsem měla první. Na výročí… ty víš čeho. Estebana.“

„A co si o tom myslí Jack?“

„Povzbuzuje mě. Vždycky se mě snažil povzbudit. Snažím se z toho nedělat žádný velký problém. Jenom to teď hraje proti nám. Zvlášť teď. Snažíme se o miminko.“

„A ty sny. Jsou čistě jenom o Estebanovi?“

Cindy se dívala matčiným směrem, ale přitom hleděla přímo skrz ni. „Vždycky začnou tak, jako že budou o něm. Někdo stojí za oknem. Pokaždé, když udělá krok, slyším, jak na zemi zašustí spadané listí. Velké suché listy, všude je jich plno, jako by byl podzim někde severněji než tady na Floridě. Je tma, ale slyším, jak šustí. S každým dalším krokem.“

„To zní strašidelně.“

„Pak jdu k zadním dveřím, ale není tam Esteban.“

„Tak kdo?“

„Ve větru poletují další listy, až jeden narazí přímo do dveří. Bum a stojí přímo přede mnou.“

„Esteban?“

„Ne.“ Cindy se odmlčela, jako by neměla chuť se dál svěřovat. „Je to… je to táta.“

„No, to je… zvláštní,“ hlesla Evelyn, jako by se už chtěla vyhnout slovu „strašidelné“. „A to víš jistě, že je to tvůj otec?“

„Ano.“

„A vypadá staře, nebo je pořád tak mladý, jako když zemřel?“

„Je to jen takový nezřetelný obraz. Ale vím, že je to on.“

„A mluvíš s ním?“

„Ano.“

„O čem?“

„Jde si pro Jacka.“

Evelyn si odkašlala. „Co tím chceš říct, že si jde pro Jacka?“

„Chce, aby si s ním šel Jack zahrát poker.“

„No, to je…“ Už zase měla na jazyku slovo „zvláštní“, jenže to zdaleka nestačilo. „Už chápu, že nemůžeš usnout. Všichni ale máme divné sny. Jednou se mi zdálo, že mluvím s tvým otcem, který vypadal jako John Wayne, a dokonce mi říkal ‚drsňáku‘.“

„Tohle je ale jiné. Tohle se netýká jen toho, že se mi u zadních dveří zjeví Esteban a vypadá jako táta. Spíš jako by mi splývaly dvě myšlenky. Jako by do toho táta vstoupil a přinutil mě přestat myslet na Estebana.“

„To zní logicky. Copak ti pořád všichni neříkají, abys myslela na něco hezkého, když se chceš přestat bát?“

„Jasně.“

„Takže v noci, když ležíš v posteli a myslíš na toho muže, který tě napadl, se tvoje mysl zaměří na nějaké šťastné vzpomínky na tátu, abys s tím přestala.“

„To jsem si taky říkala. Ale pořád mě to děsí. Hlavně to, jak si jde pro Jacka.“

„A co si o tom myslí Jack?“

„O tomhle jsem mu neříkala. Proč ho děsit?“

„Přesně. Ale proč děsit sama sebe? Esteban je mrtvý. Ať už ti udělal cokoli, nemůže to nikdy zopakovat.“

„Já vím.“

„Nemůžeš mu dovolit, aby se ti takhle vtíral do snů.“

„Já mu to nedovoluju, ale nedokážu tomu zabránit.“

„Musíš se přinutit s tím přestat.“

„Přece nemůžu ovládat svoje sny.“

„Budeš muset.“

„Ty to dokážeš?“

„Někdy. Záleží na tom, co čtu nebo na co myslím předtím, než usnu.“

„Ale ne vždycky.“

Zdálo se, že Evelyn byla připravená se hádat, ale něco ji zastavilo, jako by si uvědomila, že by to nebylo upřímné. „Ne, vždycky je ovládat nedokážu.“

„To nedokáže nikdo. Zvlášť když se ti ty sny snaží něco sdělit.“

„Cindy, neměla by ses takhle strašit. Sny neodrážejí nic jiného než tvé vlastní myšlenky. Nemůžou ti říct něco, co už dávno nevíš.“

„To není pravda. Tenhle sen o tátovi a o Estebanovi mi má rozhodně něco říct.“

„Jako co?“

„To ještě nevím. Ale už se mi zdál dřív. A pokaždé, když se mi zdá, stane se něco zlého. Je to varování.“

„Přestaň se děsit. Je to jen sen, nic víc.“

„Sama tomu nevěříš.“

Evelyn jen sklopila zrak.

„Než umřel táta,“ pokračovala Cindy, „tak se ti o tom zdálo. Věděla jsi, že se to stane.“

„To přeháníš, zlatíčko.“

„Ale nepřeháním. Viděla jsi, jak jeho matka nese v náručí mrtvé dítě. A týden nato táta umřel.“

„Jak o tom víš?“

„Řekla mi to teta Margie.“

Margie byla mladší sestra Evelyn, taková rodinná drbna. Evelyn nervózně zamrkala. „Neviděla jsem to. Jen se mi o tom zdálo.“

„A proč myslíš, že se ti o tom zdálo?“

„Protože jsem si o tvého otce dělala starosti a ty se promítly do mých snů. Toť vše.“

Nastalo ticho, jako by ani jedna ve skutečnosti nevěřila tomu, co právě řekla. „Já to mám po tobě,“ prohlásila konečně Cindy.

„Co?“

„Schopnost vidět věci ve snech. Zdědila jsem to po tobě.“

„Takže tohle si myslíš? Že máš nějaký dar?“

„Ne dar. Prokletí.“

Podívaly se jedna druhé přímo do očí. Ne s pohrdáním či hněvem, spíš se vzájemnou empatií. Jako první uhnula pohledem její matka.

„Nebuď tady moc dlouho,“ připomněla jí. „A zkus se dnes v noci trochu vyspat.“

„Zkusím, jen co se Jack vrátí domů.“

Evelyn ji pohladila po tváři a políbila na čelo. Pak v tichosti zmizela ze záře světla a odešla.

Cindy znovu osaměla. Pohledem se vrátila k fotografiím na stole před sebou, obrázky děvčátka a jejího pejska. Ulevilo se jí, že se matka už dál nevyptávala. Moc nevěděla, jak by jí vysvětlila, co to vlastně dělá. Nikdy jí neuměla lhát, nicméně pravda by ji akorát ještě víc vyděsila. Ty sny byly samy o sobě dost divné.

A to jsem jí ještě neukázala tohle.

Naposledy vzala lupu a podívala se na záhadnou nedokonalost. Amatéra by to možná zmátlo, ona se ale dívala zkušeným okem. Nebylo o tom pochyb. Natáhla ukazováček a pomalu, plna úzkosti, jako by měla sáhnout na oheň, se dotkla místa v pravém dolním rohu.

Právě tam, na jedné jediné fotografii z devadesáti šesti, které venku nafotila, se objevil slabý stín.

Skrz ruku a pak i po celém těle jí přeběhl mráz. Prozkoumala ho ze všech stran, s různou hodnotou rozlišení. Nebyl to stín mraku ani větve houpající se ve vánku. Měl tvar lidské postavy.

„Tati, prosím,“ zašeptala. „Nech mě být.“

Pak zasunula fotku do obálky a zhasla světlo.

12

V pátek večer si Jack a Cindy zašli na večeři do nedaleké restaurace zvané Blú, která se specializovala na pizzu z kamenné pece. Bylo to živé místo s malým barem, věčně obsazenými stolky a usměvavými číšníky, jejichž angličtina byl dost špatná na to, aby zákazníci začali gestikulovat jako praví Italové. Šéfkuchaři pocházeli z Říma a z Neapole. Všechny recepty si vymýšleli sami. Od jednoduché sýrové pizzy, jakou jste ještě neochutnali, až po slané koláče s artyčoky, rukolou a gorgonzolou. Jack věděl, že se tady vždycky dobře nají, a chodíval si sem uklidnit nervy po prohraných procesech.

„Jak zlé to bylo?“ zeptala se Cindy.

„Porota se radila celých dvacet minut.“

„Mohlo to být i horší. Co kdyby byl tvůj klient nevinný?“

„A proč myslíš, že nebyl?“

„Protože pokud by ve vězení seděl nevinný člověk, podnikal bys teď bůhví co. Neseděl bys tu a necpal se šunkovou pizzou.“

„Dobrý postřeh.“

„To je to krásné na tvojí práci. I když prohraješ, je to vlastně výhra.“

„A někdy, když vyhraju, je to totální průšvih.“

Cindy usrkla ze sklenice vína. „Myslíš Jessie?“

Jack přikývl.

„Nebavme se o ní, dobře?“

„Promiň.“ Jack jí řekl o svém poslední setkání s Jessie, ačkoli to nevypadalo, že by se Cindy zajímala o detaily. Bylo to jednoznačné. Nejvyšší čas nechat už Jessie být.

„Myslíš, že byla chyba, že jsem odešel z federálního zastupitelství?“

„Jak to s tím souvisí?“

„Tak nějak to celé do té kauzy s Jessie zapadá.“

„Myslela jsem, že o ní dnes večer už nebudeme mluvit.“

„Jenže tohle se týká mě, ne jí.“ Jack mávl na číšníka, aby mu přinesl další pivo, načež se otočil zpět k Cindy. „Vždycky jsem si myslel, že mám na lidi dobrý odhad. Ať už to byli porotci, klienti, nebo kdokoli. Ale od té věci s Jessie si tím vůbec nejsem jistý.“

„Jessie ti přece jenom nelhala. Zmanipulovala tě. A to vaše poslední setkání dokazuje, co je to za ženskou. Sám jsi říkal, žes měl pocit, že je na drogách.“

„Možná. Ale co když po ní ti viatičtí investoři vážně jdou?“

„Tak by měla jít na policii, přesně jak jsi jí poradil.“

„To neudělá.“

„Pak se ale ve skutečnosti nebojí. Přestaň si dávat vinu za její problémy. Nic jí nedlužíš.“

Jack si naložil na bruschettu další nakrájená rajčata. „Před dvěma lety bych ji okamžitě prohlédl.“

„Před dvěma lety jsi pracoval jako federální prokurátor.“

„Přesně. Pamatuješ, co říkal můj bývalý šéf, když jsme můj poslední den všichni zašli do Tobacco Road?“

„No jasně, vylil mi do klína půlku piva s tím, že ‚pití je tady na Twytecky‘.“

„Mluvím vážně. On mě před tímhle varoval. Člověk si otevře soukromou praxi, zjistí, kolik si vydělává peněz, a za chvíli už ani nepozná, kdo lže a kdo mluví pravdu. Jako lodě ve vyschlém doku. Zreznou dřív, než stačí zestárnout.“

„Skončil jsi?“

„S čím?“

„S tou sebelítostnou litanií.“

„Hm, skoro.“

„Bezva. Protože ti musím říct jednu hodně špatnou zprávu. To, že se ta rez pustila do tvé vlajkové lodi Swyteck o něco dřív, neznamená, že nějak mládneš, kamaráde. Dokonce i ty tvé oblíbené písničky od Dona Henleye už začínají pomalu, ale jistě hrát jenom na stanicích s oldies.“

„Ty fakt víš, jak chlapa ranit.“

„Tak to dopadá, když si vezmeš mladší ženu.“

„Copak z toho nemám ještě něco jiného?“

Cindy ukousla špičku chlebové tyčinky. „To se uvidí.“

V hlavě mu zaznělo hlasité brnkání a rychlý rytmus Henleyových Boys of the Summer, až se nostalgicky pousmál. Pořád tě mám rád, Done, ale chlape, je strašný, jak ten čas letí.

Dojedli pizzu a dezert i kávu už vynechali. To nakopnutí od Cindy Jackovi prospělo. Přesto, za jejími úsměvy a vtipy se skrývaly starosti.

„Jacku?“

„Co?“

„Myslíš, že děláme správně, že chceme mít dítě?“

„Rozhodně. Už jsme o tom mluvili. Nezačínáš o tom snad pochybovat, že ne?“

„Ne. Jen se chci ujistit, že ani ty ne.“

„Já si dítě přeju víc než cokoli na světě.“

„Někdy se bojím, že ze špatných důvodů.“

„Co tím myslíš?“

„Možná máš pocit, že potřebujeme další důvod k tomu, abychom spolu zůstali.“

„Kdes na to přišla?“

„Nevím, nezlob se. Neměla jsem nic říkat.“

„Naopak, jsem rád, žes s tím začala. Protože tě takových myšlenek musíme ihned zbavit. Jak dlouho už se tím trápíš?“

„Já se tím zas až tak netrápím. No, možná někdy. Už to je pět let, co… Však víš, Esteban. A lidi si o mně pořád myslí, že jsem křehká. Pět let, a pořád ty stejné rozhovory. Vede se ti dobře, zlatíčko? Vyspíš se trochu? Pořád máš ty noční můry? Nemám ti dát kontakt na jednoho vynikajícího psychologa?“

Jack sklopil oči. „Tys mluvila s matkou, viď?“

„Ano. Včera večer.“

„Je mi líto, že jsem ji do toho zatáhl. Chtěl jsem jenom zařídit trochu rodinné podpory, to je všechno.“

„Chápu. Zapomeneme na to, platí?“

„Určitě?“

„Ano. Nějak se to vyřeší.“

„Budeš v pořádku?“

„Ano.“

„Dala by sis ještě minerálku nebo něco jiného?“

Cindy zavrtěla hlavou. „Pojďme už domů.“

Jack se naklonil přes stůl a vzal ji za ruku. Zaklesla se do něj prsty a jejich pohledy se střetly.

„Co bys řekla tomu, kdybychom se cestou stavili v cukrárně, koupili si krabici čokoládové a vanilkové zmrzliny, zalezli s ní pod peřinu a nevylezli, dokud ji celou nesníme?“

„To zní dobře.“

„Mně taky,“ souhlasil a mávl na číšníka, aby jim přinesl účet.

Jack nechal na stole dvě dvacetidolarovky a za pár minut už seděli v autě a jeli po Sunset Drive rychlostí chůze. Před stánkem se zmrzlinou se táhla dlouhá fronta, což bylo o víkendu typické. I přesto se dostali domů před půl jedenáctou. Cindy šla rovnou nahoru do ložnice. Jack zamířil do kuchyně pro dvě lžíce. Byla to taková Cindyina rozmařilost. Když už se má člověk rozmazlovat dezertem, tak s pořádnými lžícemi, ne s těmi plastovými lžičkami, které mají hrany tak ostré, že by se daly používat k otevírání dopisů.

Ložnice byla v patře přímo nad kuchyní. Jack slyšel, jak nad ním Cindy chodí. Klapání podpatků po dubové podlaze přešlo v tiché kroky, takže si Jack domyslel, že už se zula. Sotva slyšitelnými kroky došla až k zrcadlu. Jack se sám pro sebe usmál, když si představil svou ženu, jak se svléká. Šlo však o smutný, nostalgický úsměv, který vyvolaly snad stoleté vzpomínky na dobu, kdy jejich život ovládala vášeň, ne starosti. Viděl ji, jak se prohýbá v zádech, ruku natahuje dozadu a rozepíná bavlněné šaty. Jemně ze sebe setřásá jedno i druhé ramínko a nechává šaty spadnout až ke kotníkům. Stojí tam před tím velkým zrcadlem a prohlíží se, ne a ne si všimnout, že ten push-up vynález vlastně vůbec nepotřebuje. Tuhle podívanou sledoval snad už tisíckrát s přáním, aby se dokázal oprostit od vší té emoční zátěže a dokázal k ní zezadu přijít, zlíbat jí šíji, rozepnout podprsenku, sáhnout pod ní a sevřít ji v obou dlaních.

K ničemu takovému ale nikdy nedošlo. Žádné intimní doteky se nekonaly, pokud s nimi nezačala sama Cindy. Takový byl jejich život po Estebanovi. Jack jí nedával vinu. Její jedinou chybou bylo, že se zamilovala do guvernérova syna. Esteban byl jeho klient, ne její. To přes něj pronikl do jejich života, ne přes Cindy.

A právě to bylo něco, co si nedokázal odpustit.

Jack vyšel z kuchyně, načež ztuhl. Všiml si, že na podlaze leží skleněné střípky. Odložil zmrzlinu na kuchyňskou linku a utíkal k francouzskému oknu v obýváku. Jedna ze skleněných tabulek byla rozbitá. Ničeho se nedotýkal, nicméně někdo zjevně vypáčil zámek. Někdo tu byl.

„Cindy!“

Popadl mobil a utíkal ke schodům. Srdce mu bušilo jako o závod. Schody bral po dvou nebo po třech a už už na ni chtěl znovu zavolat, když uslyšel její křik. „Jacku!“

Utíkal chodbou ke dveřím do ložnice. Jakmile k nim přiběhl, rozletěly se a vyběhla z nich Cindy. Málem se v plné rychlosti srazili, nějak se mu ale podařilo ji zachytit. V jejích očích viděl jenom zděšení.

„Co se stalo?“ ptal se jí.

Ona se ho držela, ale dál ho táhla pryč ode dveří zpátky do chodby. Hlas měla naplněný hrůzou. „Tam uvnitř!“

„Co je tam?“

Ukázala přes ložnici směrem do koupelny. „Na zemi.“

„Cindy, co tam je?“

Cindy rozčilením nemohla popadnout dech. „Krev!“

„Krev?“

„Ano! Můj bože, Jacku. Je tam… je tam tolik krve. Kolem vany.“

„Zavolej policii.“

„Kam jdeš?“

„Zavolej tam.“

„Jacku! Nechoď tam!“

Jack vytočil 911 a podal jí telefon. „Nezavěšuj, dokud se nevrátím.“

Pak rychle přeběhl přes ložnici k prádelníku a z horní zásuvky vytáhl pistoli. Rychle ji odjistil a spěchal do koupelny. Jack by sám do sebe neřekl, že má doma schovanou pistoli, ale když vám někdo jednou zaútočí na ženu, už navždy budete myslet na sebeobranu. Cindy za ním ještě jednou zavolala, jako by ho naposledy prosila, aby neudělal žádnou hloupost, pak už se ale musela věnovat policejní operátorce.

„Můj šílený manžel tam právě jde,“ slyšel ji Jack povídat do telefonu, to ho však nezastavilo. Za poslední dva týdny se stalo až příliš mnoho zvláštních věcí. Rozhodně nehodlal nechat něco, nebo někoho, vykrvácet v jejich koupelně, zatímco oni budou čekat na příjezd policie.

U dveří do koupelny se zastavil se zbraní v napřežených rukách. Na nic konkrétního nemířil, přesto byl připravený. „Kdo je tam?“

Čekal, ale odpověď nepřicházela.

„Jede sem policie. Kdo je tam?“

Pořád žádná odpověď. Vešel dovnitř a podíval se na podlahu. Žádnou krev neviděl, nicméně se neodvážil dál než k prvnímu umyvadlu, jeho umyvadlu. Odtamtud ještě nemohl dohlédnout až dozadu do koupelny, k toaletnímu zrcadlu a k rohové vaně, kde Cindy viděla krev.

Udělal další dva kroky a ztuhl. Stál u Cindyina umyvadla. Její skříňka byla napůl otevřená, takže uviděl odraz v zrcadle. Jasně rudá krvavá skvrna na bílých keramických dlaždicích.

Pulz se mu zrychlil. Za svůj život už viděl dost krve, byl na mnoha místech činu. Ale nic z toho se nedalo srovnat s tím, když se to stane u vás doma. „Potřebujete pomoc?“

Jeho hlas se odrážel od obkladů na stěnách, jako by ho chtěly ujistit, že se žádné odpovědi nedočká. Udělal další dva kroky. Třetí. Zbraň svíral v dlaních stále silněji. Postupoval čím dál kratšími kroky. Sevřený úzkostí se podíval za roh. Sledoval kaluž krve až ke zdroji. Pohlédl směrem k vaně a zalapal po dechu.

Z vany visela zakrvácená bezvládná ruka. Ženská ruka. Na moment byl docela paralyzovaný. Pak spolkl svůj strach a popošel blíž. Musel se zastavit, naprosto zděšený, a přece se nedokázal podívat stranou.

Byla úplně svlečená, její nahotu zakrývala jenom krev. U pasu jí ležela prázdná láhev. Byla to doslova krvavá koupel. Její život jako by vytekl z řezné rány na jejím zápěstí. Po celé vaně stékaly potůčky krve. Největší kaluž se vytvořila u jejích nohou.

„Jessie,“ vydechl přerývaně. „Bože… Můj bože…“

13

Dům Swyteckových se proměnil v místo činu. Na trávníku před domem parkovala sanitka a hned vedle ní dodávka soudního lékaře – ztělesnění tenké hranice mezi životem a smrtí. Příjezdová cesta byla zablokovaná policejními auty, z nichž některým pořád blikaly majáčky. Policisté bez uniforem, ohledávači místa činu a detektivové pobíhali sem a tam pod vedením muže stojícího u dveří. První přenosový vůz dorazil jen krátce po příjezdu policie. Brzy ho následovaly další, až jich na ulici parkovalo šest.

Státní zástupce Benno Jancowitz se snažil potlačit úsměv.

Jancowitz byl veterán oddělení trestných činů. Úspěšně dovedl do konce už dvě desítky případů vražd a jeho zkušenosti prozrazovaly i vrásky v obličeji, které vypadaly jako vyryté do vosku. V kanceláři státního zastupitelství pro oblast Miami-Dade byl sice nepřetržitě ve službě nejméně jeden prokurátor, který se měl v případě potřeby dostavit na místo činu, ale Jancowitzova přítomnost u tohoto případu nebyla žádná náhoda. Kamarád mu dal tip, že se našlo tělo v domě Jacka Swytecka, protože věděl, že to Jancowitze bude zvlášť zajímat.

Po čtyřech letech, kdy jako zaměstnanec Freedom Institute obhajoval ty nejtěžší zločiny, byl Jack v kanceláři státního zastupitelství persona non grata. Jancowitzovi dokonce uštědřil jeho první prohru v případu, v němž hrozil trest smrti. A Jackovo následné působení na federálním státním zastupitelství mu pověst ještě zhoršilo. Pracoval v oddělení pro odhalování korupce ve veřejné správě a mimo jiné poslal do vězení dva policisty za manipulaci s důkazy v případu vraždy, která se měla tvářit jako spojená s mafií. Jako státní zástupce v tom případu figuroval právě Benno Jancowitz. Sám nikdy z žádné trestné činnosti obviněn nebyl, ale i tak na něm ulpělo určité stigma, které zpomalilo jeho raketový kariérní postup.

Jancowitz se zastavil u soudní lékařky právě ve chvíli, kdy ukládala posbírané důkazy do nákladového prostoru dodávky.

„Dobrej,“ pozdravil.

„Ráda vás vidím, pane Jancowitzi.“ Soudní lékařka často mluvila upjatě a formálně i s lidmi, které měla ráda.

„Už jste tam skončila?“

„Skoro. Není to moc pěkný pohled.“

„Já vím, byl jsem tam.“

Soudní lékařka si sundala síťku na vlasy a latexové rukavice. „Ta oběť byla známá Swyteckových?“

„Ne. Pochopil jsem, že to byla jeho klientka.“

„Aha,“ hlesla.

Nebyl si jistý, co to „aha“ mělo znamenat. Možná něco ve smyslu Každý právník je v určité fázi vztahu schopen zabít svého klienta. „Za jak dlouho ji vynesete?“

„Ji nikdo nevynese. Teď je z ní to tělo.“

„Na to jsem se chtěl taky zeptat. Jak dlouho už je z ní tělo?“

Koronerka se opřela o kufřík s laboratorními pomůckami a řekla: „Až dostanu ty larvy pod mikroskop, budu pro vás mít lepší odhad.“

„Našla jste tam larvy?“

„Měla je v očích. A pár taky v nose. Vypadá to, že se začnou každou chvilku líhnout.“

„Co to říká o čase smrti?“

„Asi tak před dvanácti hodinami. Ne každý tolik sází na soudní entomologii jako já, ale podle mě nenajdete spolehlivější indikátor času smrti než právě životní cyklus hmyzu na těle oběti. Pokud samozřejmě neobjevíte očitého svědka.“

„Ale bez much by tam žádné larvy nebyly.“

„Přesně tak. Pach mrtvého těla začne mouchy přitahovat přibližně během deseti minut. Nakladou na místo tisíce larev, většinou do očí, nosu a úst. A právě proto je líhnutí klíčový ukazatel v určení času smrti.“

„Jenže tohle tělo leželo uvnitř budovy.“

„A proč se jim asi říká mouchy domácí?“

„Já tam teda žádné mouchy neviděl.“

„To neznamená, že tam opravdu nejsou.“

„Ten dům byl neprodyšně uzavřený. Běžela klimatizace.“

„Byla tam přece ta rozbitá okenní tabulka ve francouzském okně. Tudy se mohly snadno dostat dovnitř.“

„To jo. Anebo tam ty mouchy nakladly larvy někde venku. Předtím, než někdo to tělo přestěhoval dovnitř.“

„Pak bychom ale spíš než o sebevraždě mluvili o vraždě.“

„Ano,“ uvažoval Jancowitz nahlas. „To je pravda.“

Cindy čekala v autě. Zrovna se s Jackem chystali odjet k její matce, když na místo činu dorazil nějaký detektiv. Cindy chtěla z toho chaosu zmizet co nejdřív, ale detektiv slíbil, že Jacka nezdrží déle než na pár minut. Nakonec byla z pár minut celá půlhodina.

Se staženým žaludkem se dívala skrz čelní sklo, jak se její domov proměňuje v místo činu. Žlutá policejní páska udržovala přihlížející v dostatečné vzdálenosti. Pohled na ni vyvolal v Cindy zcela nepatřičnou asociaci. Vzpomněla si na den, kdy ji Jack požádal, aby se k němu nastěhovala ještě dřív, než se vezmou. Tehdy žlutými mašličkami označil úchyty přihrádek v šatní skříni, které měly být její. Kéž by se tak mohla vrátit do těch jednodušších časů.

Z myšlenek ji vytrhlo zaťukání na okénko. Naštěstí to byla jen nějaká policistka. Cindy okénko stáhla.

„Nechcete trochu kafe?“ Policistka mluvila se slabým jamajským přízvukem. Z jejího vyzrálého a sebejistého hlasu Cindy poznala, že není tak mladá, jak vypadá.

„Ne, díky.“

„Je ze Starbucks. Ještě teplá.“

„Díky, ale kofein je to poslední, co teď moje nervy potřebujou.“

„To chápu.“ Policistka položila kelímky s kávou na kapotu auta a natáhla k ní ruku. „Jsem seržantka Wellensová. Klidně mi říkejte Glendo.“

„Ráda vás poznávám,“ řekla Cindy a potřásla si s ní rukou.

Glenda kývla hlavou směrem k domu a zeptala se: „Znala jste tu ženu?“

„Byla to manželova klientka.“

„Páni.“

„Proč páni?“

Glenda pokrčila rameny a prohlásila: „Prostě první věc, která mě napadla. Copak si teď sama neříkáte něco podobnýho? Jako ‚Páni, jak se tohle stalo?‘“

„Já si spíš říkám něco jako ‚Proč se ta ženská zabila zrovna v mém domě?‘“

„Já vám řeknu, co si o tom myslím. Ale nezapomeňte, že mluvíte s ženskou, která už viděla asi milion případů domácího násilí.“

„Proč si myslíte, že tohle nějak souvisí s domácím násilím?“

„To netvrdím. Jen mám takový tušení, to je všechno. Nádherná mladá ženská se svlékne donaha a podřízne si zápěstí ve vaně svýho právníka. A já říkám jenom to, že jsem určitým způsobem vyškolená, takže mě napadají určitý myšlenky.“

„Jaké třeba?“

Policistka se opřela o auto, takže vypadala, jako by si opřená o parapet povídala se sousedkou. „Když se na to podívám, říkám si: ‚Ta ženská tím chtěla něco říct.‘“

„Jako že někde nechala dopis na rozloučenou?“

„Ne, zlato. Dopis na rozloučenou nechává jenom tak deset procent sebevrahů. Ostatní nechávají promluvit samotný čin.“

„A co podle vás tímhle chtěla sdělit?“

„Už jsem vás jednou varovala. Opravdu chcete slyšet, co si myslím?“

„Ano.“

Glenda přimhouřila oči. Najednou vypadala, jako by si sama připadala jako agentka FBI. „Když se tady rozhlédnu, vidím ženskou, která byla zjevně u konce svých sil, zmítala se mezi záchvaty vzteku a deprese. Už to nemohla snést. Byla tak vyřízená, že už ani nebyla schopná se vyjadřovat slovy. A tak udělala tohle. To je její sdělení.“

„A co tím chtěla říct?“

„Chcete slyšet můj názor?“

„Ano, chci slyšet váš názor.“

„Něco v tomhle smyslu: ‚Myslíš, že to byl jenom úlet, ty hajzle? Chtěl sis jenom trochu pohrát? Tak to ne. Radši se zabiju v tvý vaně, než aby sis dál v pohodě žil se svojí ženuškou, jako bych nikdy neexistovala.‘“

Cindy odvrátila pohled. „O tohle tady nejde.“

„Nebo se třeba ani nechtěla zabít.“

„Co tím myslíte?“

„Kdyby se chtěla prostě jenom oddělat, mohla si klidně podříznout zápěstí ve svý vlastní vaně. Ale to ne. Udělala to na místě, kde věděla, že ji najde její milenec. Třeba si to stokrát přehrála v hlavě. Chlap se vrátí domů, najde ji na pokraji smrti a zavolá jí záchranku. Její hrdina ji zachrání. Celou noc sedí u její postele v nemocnici a modlí se za ni. Uvědomí si, že ona bez něj nemůže žít. A pak si uvědomí, že ani on nechce žít bez ní.“

„To je praštěný.“

„Takhle to na světě funguje, holka. Je to tragédie. Spousta lidí skončí v márnici jen proto, že ve skutečnosti chtěli, aby je někdo včas našel a zachránil.“

„To všechno, co říkáte… předpokládá, že můj manžel s ní měl poměr.“

Glenda zvedla obočí, jako by chtěla říct: No konečně ti to došlo!

„To určitě není náš případ.“

„To ráda slyším. Protože když se tady na to podívám, začnu uvažovat přesně tímhle směrem.“

„Jack by mě nikdy nepodvedl.“

„To se máte. Můj přítel je stejnej.“

„Vážně?“

„No jasně. Ví, že jinak bych mu ufikla koule.“

„To je ale romantika.“

Glenda se zasmála a pak upila ze své kávy. Pak se zmateně zamračila, ale Cindy už došlo, že Glenda je mnohem chytřejší, než jak se tváří. „Jedna věc mi na tom nesedí. Domovní alarm.“

„Co s ním?“ zeptala se Cindy.

„Všimla jsem si, že ho máte nainstalovaný. Jenže když se rozbilo to francouzský okno, tak nespustil.“

„Nebyl zapnutý.“

„Vy nezapínáte alarm?“

„Zapínáme ho, jen když jsme doma.“

„A proč?“

„Měla jsem nějaké…“ Odmlčela se, nechtěla toho tolik prozradit o sobě a svých zlých snech. „V minulosti jsem měla nějaké problémy se slídily. Jsem tak trochu bojácná.“

„Copak to nejsme všichni?“

„Jsem na tom hůř než ostatní. Nastavila jsem senzory tak citlivě, že ke spuštění poplachu stačí jenom silnější poryv větru. Často se to stávalo, když jsme nebyli doma, takže jsme na pokutách za falešné poplachy zaplatili sedm set dolarů. Nakonec Jack řekl dost. A tak když nejsme doma, necháváme alarm vypnutý. Jestli někdo touží po našich věcech, máme pojistku. Záleží nám jen na tom, aby se někdo nevloupal dovnitř právě ve chvíli, kdy jsme doma.“

„To zní rozumně.“

„Když každý falešný poplach stojí stovku, možná by vás překvapilo, kolik lidí používá alarm stejným způsobem.“

„Máte pravdu, setkávám se s tím pořád. Stejně mi ale pořád něco vrtá hlavou: jak podle vás Jessie mohla vědět, že ten alarm nebude zapnutej?“

Cindy se na okamžik zamyslela, pak se podívala na Glendu a řekla: „Třeba si myslela, že máme vypnutou jen sirénu. Mohlo to být tak, jak jste říkala, že chtěla, aby ji někdo přišel zachránit dřív, než umře.“

Glenda se zašklebila. „Kdepak, to nesedí.“

„Proč ne?“

„Jak jste poznamenala, váš manžel s ní neměl poměr.“

Cindy neodpověděla.

Glenda dopila svou kávu. „Ale třeba bychom se na to mohly zeptat pana Swytecka. Co myslíte?“

„Já vám přece nebudu říkat, jak máte dělat svoji práci.“

„Máte pravdu. Ráda jsem si s váma popovídala, paní Swytecková.“

„Já taky.“

Policistka jí podala vizitku. „Určitě máte pravdu. Mezi vámi a panem Swyteckem je určitě všechno v pořádku. Ale kdyby jste někdy potřebovala něco probrat jako žena s ženou, na zadní straně je moje číslo domů. Zavolejte mi. Kdykoli.“

„Díky.“

„Nemáte za co.“

Pak si potřásly rukama a Cindy vytáhla okénko. Přes tmavé sklo pozorovala seržantku Wellensovou, jak se prodírá zmatkem před domem a vrací se na místo činu.

14

Byl to ten nejnepříjemnější večer, jaký kdy Jack strávil na svojí terase.

Ve světle měsíce naproti němu seděl u hliníkového stolku státní zástupce Benno Jancowitz. Obklopovala je hutná směsice neutuchajícího kouře z Jancowitzových cigaret a dýmu ze svíčky s vůní citronely. Přesto Jack čas od času skoro ucítil ve vzduchu pach Jessiiny krve, jak si s ním jeho zmatené smysly hrály.

„Už jen několik otázek, pane Swytecku.“ Když mluvil, z nosu mu proudil cigaretový kouř. Neustále upíral pohled do svých poznámek, jako by někde v tom ohmataném zápisníku byly odpovědi na všechny problémy světa. Zatím strávil skoro veškerý čas kroužením okolo toho Jessiina vyhraného procesu.

Konečně zvedl oči a zeptal se: „Víte o někom, kdo by si mohl přát smrt Jessie Merrillové?“

„Možná.“

„Kdo to je?“

„Ti viatičtí investoři, které jsem porazil u soudu.“

„Proč si myslíte, že by ji chtěli zabít?“

„Přesně tak mi to řekla. Že si myslí, že ji chtějí zabít.“

„To jsou ale hajzlové.“

„Zjevně došli k názoru, že je podvedla.“

„A? Podvedla je?“

Jack se odmlčel, nechtělo se mu po hlavě skákat do aféry s pojišťovacím podvodem. „Na to vám nemůžu odpovědět.“

„Proč ne?“

„Protože se jedná o citlivou informaci, kterou mi sdělila jako moje klientka.“

„Jak citlivou? Vždyť je mrtvá.“

„Vy víte, že závazek mlčenlivosti smrtí klienta nezaniká.“

„Jestli tady šlo o nějakou špinavou hru, vaše bývalá klientka by vám jistě vyzrazení citlivé informace odpustila.“

„To je možné, ale její dědici by mě mohli žalovat.“

„Nechápu, co tím chcete říct.“

„Právě teď je v Jessiině pozůstalosti přinejmenším jeden a půl milionu dolarů. Řekněme, že bych hypoteticky porušil závazek mlčenlivosti a řekl vám, že z investorů ty peníze vytáhla podvodem. Ten milion a půl by z její pozůstalosti okamžitě zmizel. Její dědici by mi pak nejspíš natrhli prdel.“

„Chcete mluvit mimo záznam?“

„Už jsem řekl dost. Jestli za Jessiinou smrtí stál někdo další, rád vám ho pomůžu najít a potrestat. Ale existují věci, o kterých nemůžu hovořit. Aspoň ne do té doby, než si promluvím s jejími dědici.“

Státní zástupce se pousmál, jako by se mu líbilo šťourat se v tajných informacích. „Oznámila slečna Merrillová to údajné ohrožení života na policii?“

„Ne.“

„Pověděla o tom ještě někomu?“

„Myslím si, že ne.“

„Takže chcete říct, že se bála o svůj život, ale jediný člověk, komu se s tím svěřila, byl její právník?“

„Neposmívejte se mi, Benno. Snažím se vám pomoct a řekl jsem vám všechno, co můžu.“

„Pokud naznačujete, že oběť zemřela násilnou smrtí, pomohlo by mi, kdybych znal možný motiv.“

„Investoři od Jessie odkoupili životní pojistku na základě faktu, že do dvou let zemře. Pak se ukázalo, že se možná dočkají toho, že jí bude starosta města přát ke stým narozeninám. To je samo o sobě dost silný motiv.“

Aniž by dal na sobě cokoli znát, Benno si něco poznamenal do zápisníku. „Odpovězte mi, prosím. Kdy jste slečnu Merrillovou viděl naposledy?“

„Včera večer.“

„V kolik hodin?“

„Okolo půlnoci.“

„Kde jste se potkali?“

„Čekala na mě.“

„Kde?“

„Na parkovišti.“

„Šli jste spolu někam?“

„Ne. Mluvili jsme spolu v mém autě.“

Benno zvedl obočí a Jack svojí odpovědi okamžitě zalitoval.

„Zajímavé,“ poznamenal. „O čem jste spolu mluvili?“

„Byl to právě ten rozhovor, o kterém už jsem se zmínil. Tehdy mi sdělila, že si myslí, že ji ti viatičtí investoři chtějí zabít.“

„Tehdy vám taky prozradila, že ty investory podvedla?“

„Já jsem neřekl, že šlo o podvod. Už dvakrát jsem vám vysvětlil, že o tom nemůžu mluvit.“

„Jak chcete.“

„Já vám nechci narušovat vyšetřování. Možná vám nakonec všechno povím. Ale nechte mě dělat moji práci právníka a probrat svůj závazek mlčenlivosti s jejími dědici, ať je to kdokoli.“

„Prosím. Udělejte si v tom pořádek.“

„Nejde o to, že bych si v něčem potřeboval dělat pořádek. Jde o právní a etickou záležitost.“

„Dobře. Kromě tohoto posvátného vztahu právního zástupce a klienta, který jste se rozhodl ctít na věčnost, měl jste se slečnou Merrillovou ještě nějaký jiný vztah?“

„Chodili jsme spolu předtím, než jsem se seznámil se svojí ženou.“

„Zajímavé.“

Bylo to snad popáté, co řekl „zajímavé“. Jacka už to začínalo štvát.

Benno se znovu zahleděl do svých poznámek a pokračoval: „Už jen několik otázek. Abych si to trochu utřídil. Vyhrožovala před vámi někdy sebevraždou?“

„Ne.“

„Řekla něco, co by se dalo považovat za rozloučení – něco ve smyslu, že ji tady ti hajzlové už dlouho nenechají?“

„Ne.“

„Neslyšel jste ji naříkat, že už nemůže, že život nestojí za nic?“

„Ne.“

„Trpěla nějakou nesnesitelnou fyzickou bolestí?“

„O ničem takovém nevím.“

„Šukali jste spolu?“

„Cože?“

Benno vypadal spokojeně, že se mu podařilo tu otázku položit tak dobře, že Jacka zaskočil. „Slyšel jste mě.“

„Odpověď zní ne.“

„Kromě těch viatických investorů, napadá vás ještě někdo jiný, kdo by ji mohl chtít zabít?“

„Jak to vypadá, možná se chtěla zabít sama.“

Benno přikývl, jako by už Jackovu teorii zvážil. „Sama rozbila francouzské okno, vloupala se dovnitř, vzala z baru láhev vodky, šla nahoru a podřízla si zápěstí. Potom nám tady zůstává jedna otázka. Proč by se zabíjela ve vašem domě?“

„Kdo ví? Možná tím chtěla něco sdělit.“

„A co by se tím podle vás snažila sdělit?“

„Můžu jenom hádat. Byl jsem její právník. Možná nebyla spokojená s mými službami.“

„Vždyť jste jí nedávno vyhrál jeden a půl milionu dolarů.“

„Ta situace je komplikovaná. Už jsem vám sdělil, že potřebuju svolení jejích dědiců, abych o ní mohl mluvit.“

„Aha. Ten podvod.“

„Já jsem neřekl, že šlo o podvod.“

Státní zástupce zabořil nos do svých poznámek. Následovalo zhruba dvouminutové ticho, ale zdálo se mnohem delší. „Máte doma spoustu krásných fotek,“ podotkl nakonec. „Líbí se mi ty černobílé.“

Jack nechápal, kam tím míří. „Díky. Dělala je moje žena.“

„Ta to s foťákem umí, viďte?“

„Je profesionální fotografka.“

„To znamená, že se tím živí?“

„Částečně. Poslední dobou se zabývá taky designem a grafickými návrhy. S počítačem jí to jde hodně dobře.“

„To vypadá, že je hodně zaneprázdněná.“

„Ano, má toho hodně.“

„A vy? Asi toho máte víc než hodně, co?“

„Ano, jsem zaneprázdněný. Oba jsme zaneprázdnění.“

Jancowitz otočil hlavu k domu a pak zase zpátky. „Jak jste na tom se svojí ženou?“

„Nemohlo by to být lepší.“ Cítil se trochu jako lhář, ale do jeho manželství nikomu nic nebylo. Jancowitz stejně vypadal, že mu nevěří.

Státní zástupce řekl: „Když sem začala přijíždět policie, všiml jsem si, že jste vypadal dost odhodlaně dostat ji co nejdřív do auta a pryč z dohledu.“

„Před pěti lety byla Cindy napadena. Když se její dům promění v místo činu, je to pro ni dost traumatizující zážitek.“

Jancowitz znovu jen dlouze skepticky přikývl.

„Co se mi snažíte naznačit, Benno?“

Benno okusoval tužku. „Tak zatím tady máme překrásnou mladou ženu, která bývala vaší milenkou, a teď leží nahá a mrtvá ve vaší vaně. Krev je zaschlá, tělo nemá pokojovou teplotu, rigor mortis polevuje, ale ty největší svalové skupiny ještě nejsou uvolněné. Soudní lékař bude mít lepší odhad, ovšem podle mě není mrtvá déle než dvacet čtyři hodin.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že při tom vašem půlnočním povídání v autě jste byl s největší pravděpodobností poslední, kdo ji viděl živou. A taky už víme, že jste byl první, kdo ji viděl mrtvou.“

„Trochu přehlížíte tu prázdnou láhev vodky a podřezané zápěstí. O těch viatických investorech jsem vám řekl jen proto, abych nic nezamlčel. Třeba je to jen můj pocit, ale všechno to možná, tak trochu, zdá se, vypadá jako sebevražda, nemyslíte?“

„Za těch dvaadvacet let jsem se naučil jednu věc. Skoro nic není tak, jak to vypadá.“

Probodl Jacka pátravým pohledem, jaký si státní zástupci schovávali jen pro podezřelé. Jack ani nemrkl. „Je mi líto. Nenechám se snadno zastrašit. Zvlášť když jsem neudělal nic špatného.“

Jancowitz zavřel svůj zápisník, pomalu se zvedl, potřásl Jackovi rukou a řekl: „Já jen mám rád výzvy. Ozvu se.“

„Kdykoli.“

Pak Jancowitz přešel přes terasu zpátky do domu. Jack ho pozoroval oknem, jak obdivuje dlouhou řadu Cindyiných fotografií v jídelně. Pak se otočil, usmál se a zvedl oba palce, jako by oceňoval její práci. Zdálo se, že má radost z toho, že ho Jack sleduje.

„Blbec,“ ulevil si Jack tiše, když mu státní zástupce vrátil falešný úsměv.

Jack počkal, až zmizí v obýváku, pak vytáhl mobil a vytočil číslo.

Bylo už pozdě, ale tak trochu měl pocit, že bude potřebovat právníka. Dobrého právníka.

15

V poledne měl Jack ve své kanceláři sraz s Rosou Tomayovou. Pro ni to byla doslova jen procházka přes chodbu. Měla kanceláře ve stejném patře téže budovy jako Jack.

Rosina firma byla třikrát větší než Jackova, což znamenalo, že měla na výpomoc dva mladší partnery. Ne že by té pomoci potřebovala tolik. Rosa byla skutečně nezdolná žena, která se cítila beznadějně nevyužitá, pokud nedělala alespoň osm věcí najednou, všechny s grácií dirigenta symfonického orchestru. Jack si dobře pamatoval, jak s ní vedl zanícenou debatu u oběda, načež mu ona zopakovala několik dalších rozhovorů, které mezitím odposlechla od okolních stolů. Její energie a bleskové myšlení ji vynesly mezi právnickou elitu Miami, ačkoli někteří by řekli, že za svou pověst stejně tak vděčí i pohotovosti a eleganci, s níž se pravidelně prezentuje v televizních rozhovorech. Rozhodně měla styl. Na druhou stranu ale nepatřila k těm obhájcům, kteří by roztrubovali, že jejich klient je nevinný, když se jen obžalobě nepodařilo dostatečně prokázat jeho vinu. Jackovi bylo už dlouho jasné, že pokud bude někdy chtít do své firmy někoho za partnera, Rosa bude první na jeho seznamu.

Takže když teď potřeboval právního zástupce, Rosa byla jasná volba.

Brzy se ukázalo, že zavolat jí přímo z místa činu bylo správné. Přestože se svými klienty už prošel stovkami podobných situací, obhajovat sám sebe bylo příliš riskantní. Rosa mu pomohla podívat se na případ s odstupem. Dohodli se, že se Rosa hned ráno sejde se státním zástupcem, jemuž byl případ přidělen.

Ve čtvrt na jednu začal Jack nervózně přecházet po domě. Roso, kde jsi?

Čekání mu ještě ztěžoval příval telefonátů od novinářů. Jack je všechny odrážel. Jako právník se běžně před reportéry neskrýval, ale tentokrát se rozhodl vyhnout se všem veřejným prohlášením aspoň do té doby, než mu Rosa potvrdí, jestli je v případu podezřelým, nebo ne.

Ve tři čtvrtě na jednu se konečně vrátila.

„Řekla bych, že se to vyřešilo,“ oznámila mu.

Jack se nervózně zasmál. Seděl v čele konferenčního stolu.

„Myslím to vážně.“ Rosa se skláněla nad talířem s obloženým sendvičem, který Jack objednal k obědu. Ze dvou krajíců žitného chleba vytáhla plátek krůtích prsou, stočila je do ruličky a začala z ní ukusovat. „Jsem přesvědčená, že to skončilo.“

„Už?“

„Co na to říct? Jsem fakt dobrá.“

„Pověz mi, co se stalo.“

Rosa odhodila krůtí maso zpátky na talíř a pustila se do šunky. Takhle Rosa jedla vždycky – ukousla si z jednoho, pak z druhého a mezitím pořád mluvila.

„Byli jsme tam jen já a Jancowitz. Tvrdí, žes mu naznačil, že Jessie ty investory podfoukla.“

„Tak daleko jsem nezašel. Jenom jsem se snažil mu ukázat, jaký by mohli mít motiv k její vraždě.“

„Jenže to je dvojsečná zbraň. On to vidí jako tvůj motiv.“

„Cože?“

„Sebestředného syna bývalého guvernéra podrazila jeho klientka, která kdysi bývala jeho přítelkyní. Jeho ego to neunese nebo si možná myslí, že by mu to zničilo jeho skvělou pověst. Tak ji zabije a narafičí to tak, aby to vypadalo jako sebevražda.“

„To nezní moc přesvědčivě.“

„To jsem mu taky řekla. A proto si myslím, že to není jejich hlavní vyšetřovací verze.“

„Kterým směrem se teda ubírají?“

„Stejným, jakým by ses dal ty, kdybys byl pořád ještě státní zástupce. Měl jsi s Jessie poměr. Vyhrožovala ti, že to řekne tvojí ženě, pokud jí nepomůžeš s tím podvodem. Pak už tě to vydírání unavilo, tak jsi ji sejmul.“

„Kdy?“

„Dobrá otázka. Snažila jsem se z Benna vytáhnout čas smrti. Zatím to neberou nijak závazně, ale hmyz nelže. Soudní lékař říká, že larvy, které měla Jessie v očích, už se začínaly líhnout. Podle soudní entomologie to znamená, že zemřela někdy okolo poledne.“

„To pro mě vypadá dobře,“ poznamenal Jack. „Celý den jsem byl u soudu a pak jsem šel rovnou na večeři se Cindy.“

„Přesně to jsem Bennovi pověděla.“

„Ale ty larvy nám prozrazují ještě něco. Není snad vyšší pravděpodobnost, že se usídlí na tělech nalezených venku?“

„Ne nutně.“

„Ale chápeš, kam tím mířím. Zamysleli se vůbec nad možností, že Jessiino tělo někdo přemístil odněkud zvenku do vany v mém domě?“

„Jsem si skoro jistá, že to vyloučili. Vzhledem ke vší té krví okolo muselo její srdce tlouct, když byla ve vaně. To znamená, že se do ní dostala živá.“

„Ale nemusela být při vědomí.“

„To je pravda. Jsou tam ovšem i další faktory. Benno mluvil dost rychle, ale myslím, že říkal něco v tom smyslu, že podle posmrtných skvrn na zádech nejspíš zemřela přesně tam, kde ji našli.“

„Kdy nám sdělí něco určitého?“

„Musíme být trpěliví. Víš přece, jak to chodí. Může trvat týdny, než soudní lékař vydá závěrečnou zprávu. Do té doby se musíme spokojit s tím, co nám Benno milostivě prozradí.“

„Znamená to, že jsem podezřelý, nebo ne?“

„Neřekla bych, že patříš k hlavním podezřelým. Podle mě tě chce jenom trochu zmáčnout a možná zostudit.“

„A to je všechno?“

„Je to snad lepší, než kdyby ti na kdoví jak dlouho zničil život obviněním z násilné vraždy. Stačí, když mu dáš trochu toho, co chce.“

„Co mi to tady povídáš? To jste spolu s Jancowitzem celé dopoledne diskutovali o tom, jak mě co nejlíp ztrapnit?“

Rosa ukousla špičku nakládané okurky. „Dá se to tak říct.“

„To je šílený.“

„Poslouchej mě. Uzavřeli jsme dohodu. Odevzdáme jim přepis celého tvého rozhovoru s Jessie z té noci předtím, než zemřela. Bála se o svůj život, přiznala, že podfoukla viatické investory, oni jí vyhrožovali, že ji zabijou. Pak k tomu dodáme tvůj pohled na věc. Chovala se jako zdrogovaná, tys jí doporučil, aby šla na policii, bla bla bla. A hlavně tam tučnými kapitálkami zdůrazníme, žes o tom podvodu vůbec nic netušil až do vynesení rozsudku.“

„Víš jistě, že porušení závazku mlčenlivosti nebude mít žádné následky?“

„V případě, že právníkovi hrozí obvinění z trestného činu, smí na svoji obranu závazek mlčenlivosti porušit.“

„To vím. Ale zatím mě nikdo z ničeho neviní.“

„V tvém domě se našla mrtvola. Věř mi. Uvažují o tom.“

Jack se zahleděl na nedotčený sendvič na svém talíři, pak se podíval znovu na Rosu. „Jakou mi nabízejí imunitu?“

„Nebudou tě nijak vyšetřovat ohledně toho podvodu. Co se týká vyšetřování vraždy, žádný slib nepadl.“

„Myslíš, že to stačí?“

„Uvažujme reálně, ano? Imunitu proti obvinění z vraždy ti nikdo nedá. Jsi syn bývalého guvernéra. Státní zástupci uzavírají dohody s nevýznamnými lidmi, aby si mohli smlsnout na lidech, jako jsi ty.“

„Tak proč si myslíš, že bychom jim měli přepis toho rozhovoru dát?“

„Zaprvé, je to pravda. A zadruhé, aspoň můžeš v noci líp spát, když budeš mít jistotu, že se tě státní zástupce nebude snažit namočit do toho Jessiina podvodu.“

„Máš pravdu, je to lepší než nic.“

„Zvlášť když uvážíš, že jim vlastně nedáváme nic, co už by si nevyvodili z toho včerejšího výslechu. Jak jsem říkala, oni už o tom podvodu vědí. Takhle jenom dostanou písemné prohlášení, žes o něm nic nevěděl.“

„Takže podle tebe jim vlastně nedáváme nic?“

„Přesně tak. Poslouží nám to asi tak stejně jako tisková zpráva, jenom to nebude tak okaté. A mohlo by nám to pomoct i v budoucnu. Nejhorší varianta je ta, že Jancowitz požádá velkou porotu, aby tě obžalovala z vraždy Jessie Merrillové. V takovém případě by tvůj podíl na jejím malém podfuku určitě posloužil jako motiv. Pak bude muset Jancowitz nějak vysvětlit, že má ve složce od prvního dne vyšetřování tvoje místopřísežné prohlášení, že jsi v tom podvodu nijak nefiguroval.“

„Víš stějně jako já, že státní zástupce se o tom papíru před porotou ani nemusí zmínit.“

„To ne, ale když to neudělá, můžeme kolem toho vyvolat aspoň mediální bouři.“

„A proč si teda myslíš, že by Jancowitz ten papír vůbec chtěl?“

„Chceš slyšet můj názor? Nemá tě rád, nikdy tě neměl rád. Už se nemůže dočkat, až bude moct za pomoci tvých vlastních slov ukázat světu, jak ses nechal hloupě obelhat klientkou.“

Jack se zašklebil.

„Je mi líto,“ pokrčila rameny Rosa. „Ale takhle to on chce hrát. Chystá se bravurně ztrapnit bravurního obhájce.“

„Na tom si média smlsnou.“

„To si piš. Ale nezapomeň, že není nic staršího než včerejší noviny.“

„To ti teda děkuju. Hned se cítím líp.“

Rosa přešla k němu a položila mu ruku na rameno. „Koukni, kamaráde. Takhle to prostě je. I když jsi nic neudělal, z tohohle bez ztráty kytičky rozhodně nevyjdeš.“

Jack věděl, že má pravdu. Nejtěžší na práci obhájce bylo obhajování nevinných. I když nakonec vyhráli, vždycky tím něco v jejich životě utrpělo – postavení, pověst, neochvějná důvěra kamarádů a kolegů.

„Asi se to nakonec stejně všechno dostane na veřejnost,“ uvažoval. „Takže je vlastně úplně jedno, že vyložím karty na stůl hned od začátku a že se tak postarám o to, aby se vyšetřování pohnulo správým směrem.“

„Přesně k tomu jsem došla taky. Samozřejmě vycházíme z určitých předpokladů. Jednak žes ji nezabil, což je bez debat. A pak že to nebyla tvoje milenka.“

„To ani náhodou.“

„Nemluvím jen o tom, že byste spolu spali. Nerada bych někde cestou narazila třeba na nějaké intimní e-maily.“

„Nic takového neexistuje.“

„V tom případě navrhuju, abychom s tím podvodem šli na veřejnost. Jancowitz bude spokojený, protože tě to ztrapní. A my budeme spokojení, protože to nasměruje pozornost tam, kam patří, k viatickým investorům.“

„Nezdá se ti, že to zní až moc jednoduše?“

„Vždyť já neříkám, že Jancowitzovi sepíšeme ten papír a pak budeme sedět s rukama v klíně. Jestli dojdou k závěru, že to určitě nebyla sebevražda, možná po tobě dál půjde jako po podezřelém. V tom případě musíme mít v záloze něco, co jim naservírujeme na stříbrném podnose, nějaký pádný důkaz, který je přivede na jiného podezřelého. Ideálně toho správného.“

„Máme dvě dost silné teorie.“

Rosa začala přecházet po místnosti, jako by jí to mělo pomoct v myšlení. „První je, že Jessie zabili ti viatičtí investoři. Pak tělo odnesli do tvého domu, aby hodili podezření na tebe. Ta druhá zní, že se Jessie bála strašlivé smrti. Byla přesvědčená, že ji zabijou. A tak se radši zabila sama, ale udělala to takovým způsobem a na takovém místě, aby tím, jak říkáš, něco sdělila. Chtěla ti v životě nadělat paseku, protože jsi jí odmítl pomoct.“

„Jedna z těch verzí je určitě správná,“ poznamenal Jack.

„Naštěstí obě spojuje jedna věc: viatičtí investoři vyhrožovali Jessie, že ji zabijou. Takže musíme zjistit, kdo za tou společností stojí.“

„Od Jessie jsem se toho moc nedozvěděl. V podstatě mi prozradila jen to, že ta společnost je jen zástěrka. A že ve skutečnosti jdou peníze od nějaké bandy kriminálníků.“

„Víš, co vždycky říkám. Špinavé peníze smrdí. Následuj svůj nos. Jdeš do toho?“

„Mám snad jinou možnost?“

„Můžeš sedět doma a doufat, že tvůj milostný dopis pro Jancowitze bude stačit.“

Jack zavrtěl hlavou. Nebyl si jistý, že Jancowitzovi postačí ho ztrapnit. Podíval se na Rosu a prohlásil: „Teď se postarám o ten dopis. A pak vyrazíme na lov.“

„Napadá tě nějaký detektiv, který by nám mohl pomoct?“

„Oficiální odpověď zní ne.“

Rosa se na něj vědoucně usmála. „Víš, je vážně škoda, že Theo je usvědčený zločinec. Kdyby měl licenci, taky bych se na něj obrátila.“

„To je na tom to krásné. Aspoň mu nemusím nic platit.“

„Něco mi říká, že si najdeš způsob, jak to obejít.“

Jack přikývl. Věděl, že za všechny ty pozornosti jednou přijde den, kdy bude Theovi dlužit svoje auto.

Rosa mrkla na hodinky. „Musím běžet. Jestliže mě budeš potřebovat, víš, kde mě najdeš.“

Jack vyšel ze zasedačky na chodbu. Zastavili se u dvojitých dveří. „Děkuju ti, Roso.“

„Nemáš za co. Ty bys pro mě udělal totéž. Ale doufejme, že to nikdy nebudu potřebovat.“

Už vyšla ze dveří, ale Jack přesto odpověděl, hlavně pro svoji útěchu. „Doufejme.“

16

Byly dvě hodiny ráno a Jack seděl sám u kuchyňského stolu. Měl na sobě pyžamo, které dostal k Vánocům od tchyně. Kvůli příšernému vzorovanému potisku patřilo k těm kouskům oblečení, co by obyčejně ležely na dně prádelníku, dokud by mu stáří neotupilo smysly. Ale dokud byli se Cindy v domě paní Paigeové, rozhodl se, že bude hodný zeť a bude ho nosit.

Od „té nehody“, jak tomu mezi sebou říkali, bydleli se Cindy v jejím starém pokoji v domě Paigeových v Pinecrestu. Jednalo se o dočasné opatření, dokud si nenajdou nějaký byt. Že by se nastěhovali zpátky do svého domu, to nepřicházelo v úvahu a Jack se bál, že i schopnému realitnímu makléři dá pořádnou práci dům prodat. A tady, pane a paní Kupcovi, je prostorná ložnice, kterou majitelé vkusně vymalovali krásným odstínem červené, jež perfektně kryje stopy krve na stěnách.

Místnost zalévalo slabé světlo z digestoře. Na sklenici vody před ním se třpytily zkondenzované kapičky. Nějaká vážně poškozená část Jackova mozku ho nutila k zamyšlení nad dilematem poloprázdný/poloplný, a tak zvedl sklenici a její obsah obrátil do sebe.

A je to, k sakru. Prázdná.

Odpoledne Jack odeslal své prohlášení do kanceláře státního zástupce. Popsal v něm celý svůj rozhovor s Jessie v noci před její smrtí. Strávil nad ním několik hodin, až nakonec požádal Rosu o pomoc s doladěním všech formulací. Byla z výsledku naprosto nadšená. Jack si neuvědomil, jak moc z něj není nadšený, dokud nepromarnil čtyři hodiny snahou usnout. Písemné přiznání státnímu zástupci, že se nechal podvést klientkou, mu zcela jistě na jeho pověsti v miamských právních kruzích moc nepřidá.

„Všechno v pořádku?“

Otočil se a uviděl, že za ním stojí Cindy. Když vylézal z jejich úzké postele, snažil se ji neprobudit, ale očividně se mu to nepodařilo.

„Nemůžu spát,“ řekl.

„Ani já ne. Napadlo mě, že bych mohla ještě jednou projít realitní přílohu a podívat se po nějakém tom pronájmu.“

„Dobrý nápad.“

Zatímco v koši hledala včerejší vydání novin, zvedla oči a zeptala se: „To pořád myslíš na ten dopis, co jsi dnes poslal státnímu zástupci?“

„Jak to víš?“

„Protože tě znám.“

Jack sklopil oči. „Cítím se, jako bych zůstal po škole a musel na tabuli pětsetkrát napsat ‚UŽ NIKDY NEBUDU PLÝTVAT KŘÍDOU‘.“

„Ty přece nejsi žádný hlupák. Jsi ten nejchytřejší právník, jakého znám.“

„Udělal jsem pěknou blbost.“

„Neměl jsi jinou možnost. Napsat to prohlášení byl jediný způsob, jak odvrátit pozornost státního zástupce tam, kam patří – k investorům, kteří vyhrožovali tvojí klientce.“

„Já jsem teď nemluvil o tom prohlášení. Hloupost byla především nechat se od Jessie podfouknout.“

Cindy přestala hledat noviny a posadila se vedle manžela. Pohled v jejích očích mu naznačoval, že ho čeká kázání. „Jessiin lékař je jeden z nejrespektovanějších neurologů v Miami. Proč by tě mělo vůbec napadnout, že muž jeho formátu zfalšuje diagnózu, aby podvedl skupinu viatických investorů?“

„S mazanými zločinci se setkávám pořád. Nechal jsem se zaslepit soucitem s Jessie.“

„No jistě. Dokonce i mně bylo té ženy líto. Vždyť to já jsem ti říkala: ‚Vezmi ten případ, to přece nevadí, že to je tvoje bývalá holka.‘ Pamatuješ?“

„Stejně tomu pořád nemůžu věřit.“

„Ani já. Zvlášť u toho doktora. Čím víc o tom přemýšlím, tím se mi zdá šílenější, že by doktor Marsh tak hloupě riskoval celou svoji kariéru.“

„Peníze,“ zavrtěl Jack hlavou. „Znám pár doktorů, kteří je milujou.“

„Musí v tom být ještě něco. Něco, čemu nerozumíme.“

Jack by mohl podrobně popsat Jessiiny další přesvědčovací schopnosti, ale neměl pocit, že by to byla zrovna ta správná cesta, na niž by se měl vydat společně se svojí ženou. „Přestaňme se s ním trápit,“ řekl. „Jak jsi na tom ty?“

„V pohodě.“

Při té odpovědi uhnula pohledem. Jack ji něžně vzal za bradu. „Co se děje?“

„Dostala jsem menstruaci,“ hlesla tiše.

Jack se snažil netvářit se zklamaně. „To nevadí. Budeme to zkoušet dál.“

„Zkoušíme to už jedenáct měsíců.“

„Vážně tak dlouho?“

„Ano. A já pořád nejsem těhotná.“

„Třeba bychom to mohli zkusit dělat bez snubních prstenů. To je pak málem jistota.“

Cindy se skoro usmála, ale bylo na ní vidět, jak ji to trápí. „Jak moc si děláš starosti, lásko?“ zeptal se.

„Hodně.“

„Třeba za to můžu já.“

„To není tebou.“

„Jak to víš?“

„Prostě to vím.“

Jack netušil, jak by to mohla vědět, ale pokračování v tom rozhovoru by ji jistě nerozveselilo. „Existuje spousta věcí, které jsme ještě nezkusili.“

„Já vím. A vždycky je tady možnost adopce. Ale skoro se bojím začít na to myslet.“

„Proč?“

Na chvilku se odmlčela a pak řekla: „Protože vím, jaký máš vztah se svojí nevlastní matkou.“

„To je úplně něco jiného než adopce.“

„Není, aspoň ne z hlediska pokrevního spojení. Vždyť jsi byl úplný novorozenec, když tvoje matka zemřela. Agnes tě vychovávala od malička.“

„Skutečnost, že jsme spolu s Agnes k sobě nikdy nenašli cestu, nijak nesouvisí s tím, že to není moje biologická matka. Otec se tak zoufale snažil najít mi novou matku, až se nakonec oženil s ženou, z níž se vyklubala alkoholička.“

Cindy ho vzala za ruku a propletla své prsty s jeho. „Jak často myslíš na svoji skutečnou matku?“

„Přichází to ve vlnách. Jsou chvíle, kdy na ni myslím pořád, ale jindy si na ni ani nevzpomenu. Naštěstí mám aspoň abuelu, která mi o ní může vyprávět.“

„Copak ty nemáš z adopce strach? Z toho, že by se součástí našeho života stala nějaká záhadná osoba?“

„Adopce je úplně jiná. Není u ní žádná abuela, která by dítěti vyprávěla o jeho skutečné matce.“

„Já jsem tím nemyslela žijící osobu. Spíš něco jako ducha biologické matky.“

„Nevypadá to, že by s tím ty miliony párů, které adoptovaly dítě, měly nějaké problémy.“

„Mám pocit, že ostatní lidé na to nejsou tak citliví jako já.“

„Na co?“

„Na pocit něčí… přítomnosti.“

Jack věděl, že Cindy mluví o svém otci, a dostal strach, že Jessiina smrt v ní spustila nějakou reakci. „Proto nespíš? Už se ti zase zdálo o tátovi?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Nech toho, o tom jsem se sem bavit nepřišla. Promiň.“

„Neomlouvej se. Pro nás oba to byl traumatizující zážitek. Jestli o něm chceš mluvit se mnou nebo s někým jiným nebo s nějakým psychologem, je to naprosto v pořádku.“

Cindy se odmlčela, pak se na něj podívala a prohlásila: „Vlastně jsem ti chtěla něco ukázat.“

„Co?“

„Počkej tady.“

Zvedla se a šla tmavou chodbou do pokoje, který dočasně proměnila na jejich pracovnu. Vzápětí se vrátila, položila před něj fotografii a řekla: „Před pár týdny jsem nafotila několik ruliček filmu. Obyčejné exteriérové portréty malé holčičky s jejím psem.“

Jack si fotografii prohlédl a pokrčil rameny: „Pěkná fotka.“

„Podívej se do pravého spodního rohu. Vidíš tam něco?“

Jack se na to místo zaměřil. „Co jako?“

„Nevidíš tam něčí stín? Jako kdyby za mnou někdo stál?“

Jack se na fotografii znovu podíval a podotkl: „Já tam žádný stín nevidím.“

„Ty ho nevidíš?“

„Celý ten roh je o něco tmavší než zbytek té fotky, ale já v tom žádnou postavu nevidím. Byl tam s tebou někdo?“

„Ne. A přesně o to jde. Byla jsem tam jenom já, ta holčička a pes. Ale já měla celou dobu takový divný pocit, že tam je ještě někdo.“

„Cindy, prosím tě,“ poznamenal Jack starostlivě.

„Ne, je to pravda. Když jsem se pak vrátila a důkladně si snímky prohlédla, tohle jsem tam našla.“

„Co jsi tam našla?“

„Tu siluetu.“

„Je to jenom tmavá skvrna.“

„Je to postava.“

„Cindy…“

„Poslouchej mě. Já jsem nezešílela. Upřímně řečeno jsem si to myslela. Nejdřív ty strašidelné sny, pak ten stín na fotce, začínala jsem si myslet – vlastně jsem nevěděla, co si myslet. Ale od té nehody s Jessie mi to všechno začalo dávat smysl.“

„Co ti dává smysl?“

Cindy se odmlčela, jako by chtěla svým slovům dodat patřičný důraz. „Možná mě někdo sleduje.“

„Cože?“

„Jessie ti řekla, že za tou investiční firmou stojí nějací grázlové. A tvrdila, že ji chtějí zabít, ne?“

„Ano.“

„A co když si ti stejní grázlové myslí, že jí s tím podvodem pomáhal její právník? Klidně můžou jít i po tobě. Je možné, že jdou po nás obou.“

„Nikdo po nás nejde.“

„Tak proč je na té fotce ten stín?“

„Já ho tam vážně nevidím.“

Cindy se zaleskly oči. Podívala se na fotografii a pak znovu na Jacka. „Ty tam vážně nic nevidíš?“

Jack zavrtěl hlavou. „Jestli chceš, můžeme požádat nějakého jiného profesionálního fotografa, aby se na tu fotku podíval. Jestli v tom uvidí totéž, co ty.“

„Ne.“

„Určitě?“

„Ano. Máš pravdu. Nic tam není.“

Její náhlý obrat Jacka překvapil. „Není?“

Cindy zavrtěla hlavou. „Když jsem se na ten snímek podívala poprvé, byla jsem si jistá, že tam vidím stín lidské postavy. Dnes večer už jsem si nebyla tak jistá. A tys mi to jenom potvrdil. Vidím věci, které neexistují.“ Ponuře se zasmála a dodala: „Asi vážně začínám bláznit.“

„Z toho, co se nám stalo, by začal bláznit každý.“

Cindy se přesunula blíž k němu, jako by mu naznačovala, aby ji objal. Vzal ji do náruče a ujistil ji: „Všechno bude v pořádku.“

„Slibuješ?“

„Každý má z něčeho strach. Představivost dokáže s lidmi pořádně zamávat.“

„To mi povídej.“

„Uvidíš, že to přejde. Věř mi. Všechno bude zase dobré.“

„Já vím. Ale dnešek mi vážně dává zabrat. Celý den.“

„Co se stalo?“

„Je to jenom…“

„Co?“

„Po tom, co příšerného se stalo v našem vlastním domě, jsem se nějak dokázala přesvědčit, že pro nás Bůh chystá něco vážně pěkného. A tak mě dneska dost vzalo, když jsem zjistila, že nejsem těhotná.“

„To víš, že pro nás chystá něco pěkného. Existuje tolik možností, o kterých jsme ještě ani nemluvili. Léky na podporu plodnosti, nebo dokonce umělé oplodnění.“

Cindy se slabě usmála.

„Co je?“ zeptal se.

„Jenom mě napadla absurdní představa, jak sedíš v nějaké kukani vzadu v ordinaci a listuješ pornočasopisem…“

„Takhle to nechodí.“

„Vážně, ty samče? A jak si teda myslíš, že získávají vzorky?“

„To nevím. Ale vždycky jsem si myslel, že právě proto sestry nosí gumové rukavice.“

„Chlípníku,“ okřikla ho a hravě ho odstrčila.

Jack si ji přitáhl zpátky do náruče. „Pojď ke mně.“

Cindy se nechala obejmout, položila si hlavu na jeho rameno a vzdychla si: „Miminko. Jen si to představ.“

„Naše miminko. To je ještě lepší.“

„Jsi na to připravený?“

„To teda ne. A ty?“

„Jistěže ne.“

„Skvěle,“ řekl. „Proč bychom měli být jiní než všichni ostatní?“

Mdle se usmála, její hlas jako by přicházel z velké dálky. „Kéž bychom byli aspoň trochu jako ostatní.“

Jack moc nevěděl, co na to odpovědět, a tak ji jen dál držel. Po chvilce se začala v jeho náručí mírně pohupovat. Téměř neslyšně si broukala „Princi můj maličký, spi“. Jack v duchu zpíval s ní, vychutnával si tu melodii, když najednou uprostřed verše zmlkla. Byl to nečekaný a náhlý konec, jako by najednou přišla o všechny naděje a sny. Jack čekal, až zase začne zpívat, ale ona dál mlčela.

Dlouho spolu seděli mlčky v objetí, ani jeden se nechtěl pustit jako první.

17

Ráno Jack vyrazil běhat. Vybral si delší trasu než obvykle. Běžel po chodníku lemovaném stromy na Old Cutler Road až k luxusní čtvrti Coco Plum na pobřeží. Listy staletých fíkovníků tvořily nad silnicí tunel. Slabý východní vánek přinášel slanou vůni moře. Provoz byl zatím mírný, ačkoli v ranní špičce se tudy potáhne zdánlivě nekonečný řetěz kabrioletů značek BMW, Jaguar a Mercedes až k mrakodrapům v centru Miami. Lidé tady sice tolerovali i některá SUV vyrobená v Americe, ale jen taková, která zabrala v nákupním centru Bal Harbour aspoň dvě parkovací místa a jejich hlavním účelem bylo rozvážet budoucí milovníky Prady a Gucciho do soukromých škol.

Jack uběhl už skoro čtyři míle a začínal na sobě cítit závaží probdělé noci. On a Cindy se vrátili do postele až okolo třetí ráno. Díky jejich rozhovoru už mu Jessie a ten dopis odeslaný státnímu zástupci nedělaly takové starosti, ovšem jejich místo v Jackově hlavě zabraly myšlenky na matku.

O své matce věděl jistě jen jedinou věc: že ji nikdy nepoznal. Všechno ostatní se doslechl od svého otce a mnohem později i od abuely. Jeho matka, Ana Maria Fuentesová, se narodila v Havaně a vyrostla v nedalekém městě Bejucal. Jako puberťačka opustila Kubu v roce 1961 v rámci humanitárního programu Pedro Pan (což je španělské jméno pro „Petra Pana“) založeného jedním irským katolickým knězem, který umožnil tisícům vystrašených kubánských rodičů odeslat své děti do Ameriky poté, co Castro převzal moc v zemi. Ana Maria se nakonec usadila v Tampě u strýce a abuela byla připravená se k nim přidat, jakmile se jí naskytne možnost. První taková možnost se jí ovšem naskytla až skoro po čtyřiceti letech, kdy konečně dostala vízum, aby mohla navštívit svého umírajícího bratra. Pro Anu Marii to znamenalo zvyknout si na život bez matky. Začala pracovat na různých nekvalifikovaných pozicích, aby se naučila anglicky, a přestěhovala se do Miami, kde se seznámila s Harrym Swyteckem, krásným mladým univerzitním studentem, který tou dobou zrovna trávil letní prázdniny doma. Ze starých fotek, které Jack viděl, bylo zcela zřetelné, že mladý Harry z ní byl úplně unesený. Jack se narodil jedenáct měsíců po jejich svatbě. Jeho matka zemřela krátce po porodu. V 60. letech ještě lékaři neuměli diagnostikovat preeklampsii tak spolehlivě jako dnes, nebo aspoň nenesli za své omyly takovou odpovědnost.

Jack si to uvědomil až ke konci svého ranního běhu, ale možná právě tohle byl skutečný důvod, proč vzal ten Jessiin případ.

Uvažoval, co by si teď asi jeho matka myslela o tom, že se její syn nechal podfouknout váženým lékařem a ženou, kteří společně předstírali stanovení chybné diagnózy. Na to, aby si troufl něco odhadovat, o ní věděl příliš málo. Jeho otec se znovu oženil ještě dřív, než Jack přestal nosit pleny. Agnes, Jackova nevlastní matka, byla dobrá žena se slabostí pro martini a nepochopitelnou nenávistí k ženě, kterou podle ní Jackův otec nikdy nepřestal milovat – jeho první manželce a Jackově matce. Pokaždé, když přišel z Kuby dopis od abuely, skoro vylétla z kůže. Jack kvůli ní spoustu z těch dopisů nikdy neviděl. Odborníci by nejspíš rodinu Swyteckových označili politicky korektním termínem „dysfunkční“. Jack ji spíš vnímal jako šílené panoptikum. Ale pořád existovaly věci, jímž se mohl smát. Byl poloviční Kubánec, který vyrostl v čistě americké rodině, jež neměla ke kubánské kultuře vůbec žádné vazby. Už jen tato skutečnost mu zajistila celoživotní přehlídku komických situací. Lidé si vytvořili určitý dojem o americkém Jackovi, který pak naprosto převrátili, když zjistili, že je poloviční Hispánec. Typickým příkladem byla jeho španělština. Jack byl na svůj původ hrdý, ale jen nerad se chlubil svými kubánskými kořeny před lidmi, kteří obdivovali, jak ten domnělý gringo Swyteck mluví dobře španělsky:

„Páni, Jacku, mluvíš fakt dobře španělsky.“

„Moje matka pocházela z Kuby.“

„Teda, Jacku, ta tvoje španělština není nic moc.“

Vždycky záleží na úhlu pohledu.

Jack doběhl do domu své tchyně a osprchoval se mnohem dřív, než obvykle snídal. Cesta do práce mu trvala déle než z jejich starého domu, ale i tak dorazil do kanceláře dřív než jeho asistentka. Jack stál před dvojitými dveřmi a hledal generální klíč, když se za ním otevřely dveře výtahu. Ohlédl se přes rameno, pak ještě jednou.

„Dobré ráno,“ pozdravil doktor Marsh.

Jack se otočil, ale neodpověděl. Doktora neviděl od té poslední jízdy ve výtahu, kdy se s Jessie drželi za ruce. Marsh přikročil k Jackovi, ale ruku mu nepodal.

„Říkal jsem dobré ráno, pane Swytecku.“

„Á, to jste vy, doktore Marshi. Bez vaší přítelkyně jsem vás nepoznal.“

„Říkal jsem si, že bychom si spolu měli promluvit.“

Jack ho zběžně přejel pohledem a prohlásil: „Pojďte dál.“

Odemkl dveře a rozsvítil. Doktor Marsh ho následoval přes malou recepci do zasedačky. Posadili se proti sobě ke stolu s deskou z kouřového skla.

Doktor byl elegantní muž, který se až příliš snažil vypadat o něco mladší. Šedivé pramínky v černých vlasech mu dodávaly na důstojnosti, kdyby je ovšem neměl pokryté tlustou vrstvou gelu, od níž se nepříjemně odráželo okolní světlo. Pod drahým sakem od Armaniho měl tričko s logem basketbalového týmu Miami Heat, které se dávalo zadarmo během loňského play-off. Takový vzhled by možná slušel devětadvacetiletému milionáři ze South Beach, který zbohatl investicemi do akcií technologických firem, ale určitě ne lékaři, který dosáhl věku, v němž může mluvit o štěstí, že má ještě všechny vlasy. Co se týče fyzického vzhledu, vůbec Jackovi nepřipadal jako Jessiin typ. Nebo aspoň když vycházel z toho, co řekla Jackovi poté, kdy si ještě během jejich vztahu nechal narůst týdenní strniště. Možná se jí nelíbilo jenom na Jackovi. Anebo možná Jack neměl ani ponětí o tom, co se jí líbilo a nelíbilo.

Jack promluvil: „Než začneme, měli bychom si vyjasnit, že tady nejste jako klient ani jako budoucí klient. Nic z toho, o čem spolu budeme mluvit, nebude chráněno závazkem mlčenlivosti.“

„To je v pořádku. Já stejně věřím, že o našem rozhovoru nebudete nikomu vyprávět.“ Z náprsní kapsy vytáhl krabičku cigaret. „Bude vám vadit, když si zapálím?“

„To bude.“

Doktor se pousmál, jako by se mu Jackův bojovný postoj líbil, pak cigarety zase schoval. „Slyšel jsem, že jste v kontaktu s kanceláří státního zástupce.“

„To je pravda.“

„Co jste jim řekl?“

„Pravdu.“

Doktor se odmlčel, jako by si potřeboval uvědomit, co Jack tou „pravdou“ myslí. Stačilo to na to, aby Jack převzal iniciativu. „Kdo vám prozradil, že jsem mluvil se státním zástupcem?“ zeptal se Jack.

„Včera večer za mnou přišel detektiv. A s ním i státní zástupce.“

„Benno Jancowitz?“

„Jméno není důležité.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Sdělili mi, že od vás mají písemné prohlášení.“

„To se vás netýká,“ namítl Jack.

„Nebuďte na mě tak přísný. Já vím, co se tam píše. Přečetli mi ho.“

„To je dobře. Aspoň máte čas se připravit na to, že do dnešního večera z toho bude veřejná informace.“

„To nechcete vědět, proč mi ho přečetli?“

„Předpokládám, že proto, aby vám dali možnost potvrdit nebo popřít svoji roli v tom podvodu.“

„To předpokládáte špatně.“

„Opravdu?“

„No ano. Chtěli, abych jim potvrdil, že jste v něm figuroval vy.“

„Ale já v něm nefiguroval,“ odsekl Jack bez mrknutí oka.

Doktor Marsh se naklonil přes stůl, ne moc elegantně, jako kdyby si tu větu, kterou se chystal pronést, natrénoval až přiliš pečlivě. „Věřte mi, pane Swytecku. Jestli došlo k nějakému podvodu, vy jste byl u toho.“

„Mám to brát tak, že mi vyhrožujete?“

„Apeluji na váš zdravý rozum. Oba jsme inteligentní lidé, ale nikdo není dokonalý. Sakra, dokud jsem neviděl, co ta ženská dovede s cuketou, nikdy mě zelenina moc nebrala. Jessie Merrillová byla vynikající lahůdka.“

„Byla to klientka jako každá jiná.“

„Jasně a Anna Kurnikovová je tenistka jako každá jiná. Jde mi o tohle: oba jsme udělali chybu s tou stejnou ženou. Vy jste zašel o něco dál než já, ale jste obhájce, takže znáte lidi, kteří tohle umí.“

„Kteří umí co?“

„Zbavit lidi problémů. Víte, jak to myslím, zbavit lidi problémů jako Jessie Merrillová.“

„Chcete říct – Vy mě viníte z toho, že jsem si na ni objednal vraha?“

„Detektiv mi řekl, že toho dne, když Jessie zemřela, jste byl u soudu. Neprůstřelné alibi. Jak jinak byste to udělal?“

„Přesně o to jde. Já jsem nic neudělal.“

„Slyšel jsem, že jste s tím svým kamarádem navštívil moji ženu. Víte, o kom mluvím: o Theovi Knightovi, bývalém vězni odsouzeném k smrti.“

„Theo není vrah. A já taky ne.“

„Ale no tak. Mně je úplně jedno, jestli jste ji sejmul zrovna vy. Nikdo neříká, že se musíme mít rádi, měli bychom však postupovat společně. Já vám můžu pomoct, ovšem nejdřív potřebuju, abyste pomohl vy mně.“

„Pomohl s čím?“

„Hodný kluk. ‚Pomohl s čím?‘ To se mi líbí. Už jste ztratil paměť, co?“

„O čem to mluvíte?“

„O tom podvodu. Žádný nebyl, viďte?“

„To není pravda.“

„Buďte opatrný. Vražda na objednávku je pořád jenom vražda.“

Jack najednou dostal ohromnou chuť nakopat ho do zubů. „Vypadněte z mojí kanceláře.“

„Vy mě potřebujete.“

„Ven!“

„Jestli budete tvrdit, že došlo k podvodu, já budu tvrdit, že jste byl u toho. Jestli mě do něčeho namočíte, já vás stáhnu mnohem hlouběji.“

„Máte deset sekund na to, abyste odtud vypadl.“

Doktor Marsh se ani nehnul, tvářil se vzdorně, ale nervózní cukání v jeho tváři prozrazovalo, že to brzy vzdá. Nakonec vstal a Jack ho vyvedl na chodbu. Zastavili se u dvojitých skleněných dveří vedoucích k výtahům.

„Víte jistě, že nechcete hrát podle mých pravidel?“ zeptal se Marsh.

„Vypadněte, než vás budu muset vyhodit sám.“

„Sáhněte na mě a zažaluju vás za napadení.“

„Už se těším. V soudní síni si natlučete sám.“

„No jasně,“ pronesl doktor se sebevědomým úsměvem. „Stejně jako posledně.“

„Nebude to jako posledně.“

„To máte pravdu,“ přitakal s ledovým pohledem. „Nebudu se muset bát, že Jessie všechno podělá.“

Pak otevřel dveře a odkráčel.

Jack se přes sklo díval, jak doktor vchází do výtahu a prohlíží si svůj elegantní obličej v odrazu nerezového obkladu.

Dveře se zavřely a Jacka poprvé od Jessiiny smrti napadlo: kdo celý ten podfuk vlastně vymyslel?

18

Když se Jack se Cindy seznámil, byla pitím úplně nepolíbená. „Opít se do němoty“ pro ni znamenalo nalít si na pořádnou porci zmrzliny trochu Bailey’s. Vyrostla v přísně metodistické rodině. Její matka zpívala v kostelním sboru a její otec, jak Jackovi vyprávěla, měl jen jediný nešvar. V úterý večer si chodíval s kamarády zahrát poker o nikláky. Během let se trochu uvolnila, ale Jack ji jen zřídka viděl opilou.

Takže když přišel v pět hodin domů a našel na kuchyňském stole úplně prázdnou láhev od chardonnay, věděl, že něco není v pořádku.

„Někdo pil s tebou?“ zeptal se Jack.

Cindy zavrtěla hlavou. Její matka nebyla doma. Pila sama.

Od Jessiiny smrti utíkal čas pomalu a média pořád ještě nepřestala spekulovat o „skutečné podstatě tragického vztahu“ mezi Jackem a jeho atraktivní klientkou. Celá situace na ni zjevně začínala dopadat.

„Tys mi lhal,“ hlesla.

Jack se na ni podíval. Bolelo to víc, než kdyby ho nazvala vrahem.

„Byla to tvoje milenka, viď?“

„To myslíš Jessie?“

„Koho jiného?“

„Ne.“ Přispěchal ke stolu a posadil se vedle ní. „Kdo ti to napovídal?“

„Byli tu nějací vyšetřovatelé.“

„Jací vyšetřovatelé?“

„Vraždy.“

„Tys je pustila dovnitř? Cindy, musíš se od těch lidí držet dál.“

„Proč? Abych se nedozvěděla pravdu?“

Jack se jí podíval do očí. Ano, byla opilá. Ale on viděl ještě dál, tam, kde to opravdu bolelo. Plakala. „Co ti řekli?“

Cindy se chtěla znovu napít vína, ale sklenice už byla prázdná. „Tvrdili, že jsi měl s Jessie poměr.“

„To není pravda.“

„Já jsem ti věřila, Jacku. Bylo mi Jessie líto, sama jsem tě navedla, ať ten případ vezmeš. Jak jsi mi to mohl udělat?“

„Já nic neudělal. Je úplně jasné , o co jim jde. Chtějí ti nasadit do hlavy tyhle blbosti o poměru, aby ses na mě zlobila a obrátila se proti mně. Snaží se něco vyhrabat, to je všechno .“

„Ty si vážně myslíš, že se zabila sama?“

„Já nevím. Ale ať to s ní bylo jakkoli, nebyli jsme milenci.“

„Jdi do háje! Ta ženská si podřízla zápěstí v  naší vaně – nahá .“

„Vypadá to špatně, já vím.“

„Jo, už celý týden to ve všech zprávách vypadá špatně. V celém Miami se nenajde nikdo, kdo by si nemyslel, že jste spolu spali.“

„Nikdo, až na jednoho člověka, na kterém mi záleží. Věřila jsi mi.“

„Já jsem ti chtěla věřit. Ale dřív nebo později budu i já muset čelit pravdě.“

„ Pravda je taková, že mezi mnou a Jessie nic nebylo. A neexistuje ani ten nejmenší důkaz o opaku.“

Vztek z  jejího hlasu vyprchal a ona najednou byla ledově klidná. „A  to je ten problém, Jacku. Ten důkaz existuje.“

Jack skoro slyšel, jak mu buší srdce. „Cože?“

„Ti vyšetřovatelé mi ho přinesli.“

„Co ti přinesli?“

Cindy vstala od stolu, přešla přes kuchyň a zastavila se u kazetového přehrávače na lince. „Tohle,“ prohlásila a vytáhla z něj kazetu.

„Co to má být?“

„Vypadá to, že tvoje kamarádka Jessie – tvoje klientka  – si nahrála jedno z vašich setkání u ní v ložnici.“

„To není možné. Žádná setkání nebyla.“

„Přestaň mi lhát! Je tam tvůj hlas. Je tam její hlas. A nepovídáte si spolu o sportu.“

Jack nevěděl, co říct. „ To je blbost. My jsme spolu nespali. A i kdyby, proč by si to nahrávala?“

„Proč asi? Byla to podrazačka a ty jsi ženatý muž, který má hodně co ztratit. Nebyla by první, co schovala pod postelí magneťák.“

„Chci to slyšet.“

„Já ne. Už jsem slyšela dost.“

Sáhla po kabelce a vylovila z ní klíče od auta.

„Počkej,“ požádal ji Jack. „Dej mi chvilku, abych si to mohl poslechnout.“

„Ne .“ Cindy vyrazila ke dveřím.

„Cindy, prosím.“

„Řekla jsem ne.“

Jack jí zastoupil cestu ke dveřím. „Ty teď nikam nepojedeš. Právě jsi vypila celou láhev vína.“

Cindy na něj chvilku zírala a pak se začala třást. Po tváři jí stékala obrovská slza. Když ji setřela, následovaly ji další, celá povodeň. Jack šel k ní, ale ona ucouvla.

„Nepřibližuj se ke mně!“

„Cindy, já bych tě nikdy nepodvedl.“

„A  co Gina?“

Jack ztuhl. Gina Terisiová, před lety. „ To bylo ještě předtím, než jsme se zasnoubili. Odjela jsi pracovně do Itálie a před odjezdem jsi mi oznámila, že končíme.“

„Zjevně jsi to vzal až příliš dobře.“

„Ne. Byl jsem v háji. Proto se to s Ginou stalo.“

„A  teď jsi byl taky v háji? Tak se to stalo s Jessie?“

„Ne. S Jessie se nic nestalo.“

„Je to na té kazetě!“

„Myslím, že vím, co to je. Jen mě nech si to poslechnout.“

„Já tady odmítám sedět , zatímco to budeš poslouchat.“

Zkusila ho obejít a Jack zacouval ke dveřím. „Opilá řídit nebudeš.“

„Pusť mě ven!“ Začala ho bušit do hrudi. Ne zrovna jako boxer, spíš to připomínalo zoufalé bouchání na dveře. V podstatě se na něj zhroutila, částečně vyčerpáním, částečně vlivem alkoholu. Jack se pokusil ji obejmout, ale ona se dál snažila dostat ke klice.

„Pryč půjdu já,“ navrhl. „Jen mi dej tu kazetu a slib mi, že nikam nepojedeš autem.“

Setkali se pohledem – ty krásné modré vlhké oči byly plné pochyb a zklamání. Cindy rychle přešla k přehrávači na lince a hodila mu kazetu. Jack ji chytil.

„Užij si to, Jacku. A  teď mě nech být.“

Jack se ani nehnul, nemohl se přinutit zvednout nohu. „Cindy, miluju…“

„Ani to neříkej. A  běž už!“

Jack nerad odcházel za takových okolností, ale nechtěl situaci ještě zhoršovat tím, že se bude snažit tu nahrávku vysvětlit dřív, než si ji poslechne. Sklonil hlavu, otevřel dveře a beze slova odešel. Ještě ani nesešel z verandy , když venkovní světlo zahslo. Vypadalo to, že Cindy to přesně tak chce – aby Jack šel ke svému autu potmě , úplně sám.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .