Copyright: Dr. Zuzana Adamson-Krupičková, 2014

Publishing: Dr. Zuzana Adamson – 48. Gam

Layout: Nina Kaminská

ISBN 978-80-905352-3-7

All rights reserved. No part of this book may be reproduced in any form or by any means without the prior written consent of the Publisher, excepting brief quotes used in reviews.

biografie Autorka obhájila na Sorbonně v Paříži doktorskou práci s tématem Aspekty transtextuality v díle Milana Kundery: Kafka, Broch, Vančura a česká avantgarda – Les Aspects de la Transtextualité dans l’oeuvre de Milan Kundera: Kafka, Broch, Vancura et l’avant-garde thèque. Pracovala na katedře literární komparatistiky pod vedením prof. J.-P. Morela. Na téma Milan Kundera, Kafka etc. také připravila různé příspěvky pro mezinárodní konference.

Působila mimo jiné jako spolupracovnice a korespondentka z Paříže pro řadu českých novin a časopisů, psala články, reportáže, a také analytické studie na nejrůznější témata v literární komparatistice, které publikovala ve Francii.

Do češtiny přeložila dílo prvního francouzského romantika Alphonse de Lamartina Básnické meditace (Květy poezie, 2003), který byl přebásněn takto kompletně vůbec poprvé. Přeložila také romány spisovatelů Andreje Makina (Za času řeky Lásky), Alberta Camuse (Šťastná smrt), F. Houellebecqua, F. Beigbedera, Benoît Duteurtra a jiných. Má v oblibě současné francouzské spisovatele.

Píše vlastní tvorbu, básně, eseje a cestopisy. Sama tvrdí, že je na cestách minimálně polovinu dní v roce – cestách po Asii, USA, Evropě i Africe (pracovních i soukromých). S pseudonymem Jana Collins napsala bestseller – erotickou novelu „o nespoutané vášni uprostřed spoutané Evropy“ s názvem Sex v Praze (2012). Další její knihou je cestopis ve formě e-knihy Sama blondýnka se toulá po Indii (2013).

Tato knížka je pozůstatkem z doktorského studia na Sorbonně, jak jsem si vypisovala jednotlivá hesla a hledala a sestavovala co nejlepší definice termínů. Věřím, že vám slovníček bude nápomocen při vašich studiích té krásné a dobrodružné komparatistické vědy, která je výborným procvičováním inteligence a schopnosti vidět souvislosti a otevírá nám brány k univerzálním zákonitostem bytí. Nikdy nevíte, k čemu vám vaše usilovné studium nakonec bude a kam vás dovede! Já za sebe mohu říci, že mne nedovedlo na univerzitu, ale do soukromého podnikání. Vybudovala jsem úspěšné mezinárodní podnikání a použila přitom i poznatky ze strukturalismu a komparatistiky: obojí výborně procvičuje samostatné myšlení a pomohlo mi to při tvoření „systému” podniku.

index

A

Adaptace

Adorno Theodor Wiesengrund

Alegorie

Aliterace

Alograf

Viz také Hypertextualita

Aluze

Anafora

Analepse

Animizace

Antifráze

Antiromán

Antropologický invariant

Viz také Invariant

Apostrofa

Archaismus

Archetyp

Archetypal criticism

Architextualita

Asonance

Auerbach Erich

Autobiografie

Autodiegetický vypravěč

Viz také Vypravěč

Autograf

Viz také Hypertextualita

Autorské právo

Autorský zákon

Autorský záměr

B

Bachelard Gaston

Bachtin Michail Michajlovič

Barthes Roland

Básnický jazyk

Biosémiotika

Blanchot Maurice

Bourdieu Pierre

C

Casanova Pascale

Citace

Cixous Hélène

Colophon

Croce Benedetto

Curtius Ernst Robert

Č

Čas vyprávění

Černý Václav

D

Dekonstrukce

Derrida Jacques

Diachronní/synchronní

Dialogičnost (princip dialogismu)

Diegésis

Différance

Viz také Derrida Jacques

Digrese

Dilthey Wilhelm

Dobrovský Josef

Doležel Lubomír

Double coding

Durand Gilbert

E

Eco Umberto

Écriture féminine

Viz Ženské psaní

Elipsa

Epanalepse

Epanastrofa

Viz také Anafora

Epifora

Viz také Anafora

Epigraf

Epitext

Viz také Paratextualita

Estetická funkce

Estetická hodnota

Estetická motivace

Viz také Motivace

Estetická norma

Estetický objekt

Etnocentrismus

Etymologismus

Eufemismus

Extradiegetický vypravěč

Viz také Vypravěč

F

Fabule

Faktický paratext

Viz také Paratextualita

Falocentrismus

Falogocentrismus

Feministická kritika

Fenotext

Viz také Genotext/fenotext

Figura

Fikční svět (fictional world)

Fokalizace

Fonocentrismus

Viz také Logocentrismus

Forgerie

Formalismus

Formulka X a Y

Frankfurtská škola (Frankfurter Schule)

Frekvence vyprávění

Freud Sigmund

Frye Northrop

Funkce jazyka

Viz také Jakobson Roman Osipovič

G

Gadamer Hans Georg

Gender studies

Genette Gérard

Genius

Genologie

Genotext/fenotext

Goldmann Lucien

Gradace

Greimas Algirdas Julien

H

Habermas Jürgen

Hagiografie

Hermeneutický kruh

Hermeneutika literární

Heterodiegetický vypravěč

Viz také Vypravěč

Homodiegetický vypravěč

Viz také Vypravěč

Horizont očekávání

Hrdina

Viz také Naratologie

Hyperbola

Hypertextualita

Ch

Champ littéraire

Viz také Teorie polí

Chiasme

Chronotop

I

Ideologém

Idiolekt

Image a imagologie

Imitace

Implicitní autor

Implicitní čtenář

Ingarden Roman

Intertextualita

Intimní deník

Intradiegetický vypravěč

Viz také Vypravěč

Intratextualita (nebo také vnitřní intertextualita)

Invariant

Ironie

Iser Wolfgang

Iterativní způsob vyprávění

Viz také Frekvence vyprávění

J

Jakobson Roman Osipovič

Jauss Hans Robert

Jung Carl Gustav

K

Karikatura (charge)

Koláž

Komparatistika

Kompoziční motivace

Viz také Motivace

Konkretizace (literárního díla)

Kostnická škola

Kristeva Julia

Kritika genetická

Kritika psychoanalytická

Viz také metoda psychoanalytická

Kritika recepce

Viz Kostnická škola

Kritika sociologická

Viz také Sociokritika

Kritika tematická

L

Lacan Jacques

Lanson Gustave

Lejeune Philippe

Lévi-Strauss Claude

Literární invariant

Viz také Invariant

Literární montáž

Literární pole

Viz také Teorie polí

Logocentrismus

Lotman Jurij Michajlovič

Lukács Georges

M

de Man Paul

Mathesius Vilém

Metafikce

Metafora

Metalepse

Metanarativita

Metatextualita

Metoda naratologická

metoda psychoanalytická

Metoda sociologická

Viz také Sociologie literatury

Metodologie imaginárna

Metody komparatistiky

Metonymie

Metrum

Mimésis

Mise en abyme

Mme de Staël (Germanie Necker, baronka Staël-Holstein)

Montáž

Morfém

Moskevsko-Tartuskou školu

Motiv

Motivace

Mukařovský Jan

Mythém

Viz také Mýtus

Mýtoanalýza

Mýtokritika

Mytologie

Mýtus

N

Naratologie

Neologismus

O

Obrazné pojmenování

Ohlas

Okamžik vyprávění

Opojaz (rus. Obščestvo po izucheniju poetičeskovo jezyka)

Ostranenie

Oxymoron

P

Palimpsest

Paradox

Paratextualita

Parenteze

Parodie

Pastiš

PEN klub

Peritext

Viz také Paratextualita

Personifikace

Plagiát

Pleonasmus

Viz také Tautologie

Polyfonická kompozice

Polysémie

Postava

Poststrukturalismus

Pražská škola

Viz také Pražský lingvistický kroužek

Pražský lingvistický kroužek (PLK)

Prolepse

Propp Vladimir Jakovlevič

Prospektivní vyprávění

Viz také Okamžik vyprávění

Prozódie

Předmluva

R

Radikální feminismus

Reader-response criticism

Realistická motivace

Viz také Motivace

Recepční estetika

Viz také Kostnická škola

Redundance

Reference

Reminiscence

Repetitivní způsob vyprávění

Viz také Frekvence vyprávění

République des Lettres

Rétorika

Retrospektivní vyprávění

Viz také Okamžik vyprávění

Ricoeur Paul

Riffaterre Michael

Rým

Ř

Řečnictví

Viz Rétorika

Rétorika

S

Sainte-Beuve Charles Augustin

Sarkasmus

Viz také Ironie

de Saussure Ferdinand

Sekvence

Sémanalýza

Sémantické gesto

Sémantika

Sémiologie (sémiotika)

Sémiosféra

Sémiosis

Schleiermacher Friedrich Daniel Ernst

Simultaneita

Simultánní vyprávění

Viz také Okamžik vyprávění

Singulativní způsob vyprávění

Viz také Frekvence vyprávění

Sociokritika

Sociolekt

Sociologie literatury

Srovnávací literatura

Viz také Komparatistika

Starobinski Jean

Strukturalismus

Sylepse

Symbol

Synekdocha

Syžet

Š

Šafařík Pavel Josef

Šalda František Xaver

Šklovskij Viktor Borisovič

T

Taine Hippolyte Adolphe

Tautologie

Tel Quel

Téma

Tematologie

Viz také Kritika tematická

Tempo vyprávění

Teoreticko-literární invariant

Viz také Invariant

Teorie polí (champ littéraire)

Textová genetika

Viz také Kritika genetická

Textura

Titul

Todorov Tzvetan

Tomaševskij Boris

Topos, topoi (topika) Transfert (transfer), transference

Transformace

Viz také Hypertextualita

Transpozice

Transtextualita

Travestie

Tropy

Tyňanov Jurij

U

Umwelt

V

van Tieghem Paul

Variace

Versologie

Verš

Villemain Abel-François

Vision du monde

Vodička Felix

von Uexküll Jakob Johann

Vsunuté vyprávění

Viz také Okamžik vyprávění

Vypravěč

Z

Zeugma

Zima Peter V.

Ž

Ženevská škola

Ženské psaní

Viz také Écriture féminine

A

INDEX A B C-Č D E F G H CH I J K L M N O P R-Ř S-Š T U V Y Z-Ž

Adaptace:

1. V užším smyslu proces přetváření existujícího textu (díla) do divadelní, filmové nebo televizní podoby, podle Gérarda Genette (z pohledu hypertextuality) jde o transpozici, přičemž se mění modus (způsob). Zároveň dochází ke kvantitativním transformacím díla, kdy se odstraňují méně důležité epizody původního díla a zjednodušuje se jeho styl. Účelem adaptace bývá zpopularizovat nějaké zajímavé dílo, uvést do současného kontextu dílo z historického období anebo přiblížit nějaké dílo cizí kultury. Adaptace by měla zachovat význam a smysl díla i jeho hodnoty. Celkově lze říci, že adaptace by měla být v daleko těsnějším vztahu s originálním textem, než variace.

2. V širším pojetí jde o každé dílo B, které je novým zpracováním díla A, přitom se nemusí jednat o text, ale může se jednat např. o převyprávění nebo přebásnění lidové slovesnosti. Autor pracuje s vlastní invencí, vybírá z díla ty složky, které pokládá za významné a aktuální, podle toho, jaký je jeho autorský záměr.

Adorno Theodor Wiesengrund (1903–1969): německý filozof a estetik, významný představitel tzv. Frankfurtská škola, což byla skupina neomarxisticky orientovaných badatelů působících ve Frankfurtu. Jeho práce o sociologii populární kultury jsou jedním z klíčových příspěvků do diskuze o postmoderní kultuře a době.

Svou kariéru začal v roce 1924 obhájením doktorské práce z filozofie ve Frankfurtu, v roce 1931 se tam habilitoval a s kolegou Maxem Horkheimerem založili Institut für Sozialforschung (Institut sociálních studií). Při vzestupu nacismu v Německu přesunuli jeho činnost nejprve do Anglie, později do Zürichu a nakonec do USA (filozof krátce pobýval také v Hollywoodu). Po skončení války se vrátili do Frankfurtu a v roce 1959 se Adorno stal ředitelem obnoveného Institutu für Sozialforschung.

V USA se zaměřil na kritiku kapitalistického kulturního průmyslu a zkoumal proměny kultury ve 20. stol. Podle něj kulturní průmysl nejen, že pěstuje v lidech falešné potřeby, které nahrazují potřeby skutečné (kreativita, svoboda), ale vytváří také „zbožní fetišismus“, což znamená, že všechno je převáděno na hodnotu peněz.

Společně s Maxem Horkheimerem publikuje Dialektik der Aufklärung (1947). V práci Negative Dialektik (Negativní dialektika) (1966) kritizuje hegelovský idealismus. Nabízí dva významné koncepty: koncept kritiky a ne-identity (Nichtidentität). Nejde o definici ideologie nebo „vize světa“, kterou by umělecké dílo mělo vyjadřovat, ale chce postihnout negativitu a ne-identitu inherentní ke kritickému umění, především u avantgardy. Kromě jiných spisů musíme zmínit ještě rozsáhlé pojednání o hudbě Philosophy of Modern Music (Filozofie moderní hudby) (1958).

Poslední dílo Ästhetische Theorie (Estetická teorie) zůstalo nedokončené. Adorno v něm zkoumá klasické termíny z estetiky jako jsou myšlenka o autonomitě uměleckého díla, umělecká tvorba jako sociohistorický jev, krása v přírodě a umění. Umění je podle něj místem boje proti dominantnímu proudu konformity a pasivity.

ADORNO, Theodor: Estetická teorie (1970), přel. Dušan Prokop, Praha, Panglos, 1997.

Alegorie: v tradiční rétorice i v literární vědě je specifickým typem metafory, patří tedy k figurám do skupiny tropů. Od běžné metafory se liší tím, že je mnohem propracovanější. Jde o diskurz s vlastním smyslem, který se používá k tomu, aby naznačil jiný smysl, který se nevyjadřuje přímo. Alegorie se někdy definuje v opozici k symbolu, jehož je v určitém smyslu logickým rozpracováním, a to ve formě popisu nebo vyprávění. Avšak symbol má přirozenou schopnost mít mnoho možných interpretací, zatímco alegorie jakožto figura nabízí jednu možnou interpretaci. S alegorií se setkáváme v pohádkách, parabolách, legendách atd.

Aliterace: z původní rétoriky figura patřící k figurám slov, která spočívá v opakování souhlásek nebo sousedících konsonantických fonémů. Často se aliterace kombinují s asonancemi (v poezii), které jsou založené na opakování samohlásek. Velmi časté v poezii.

Alograf: viz hypertextualita.

Aluze: termín pochází z rétoriky. V intertextualitě znamená narážku, odkaz na jiný text B v textu A. Není explicitní (na rozdíl od citace a reference), takže pokud například čtenář nezná text B, nebude ji v textu A identifikovat. Nicméně se znalostí textu B dokáže textu A porozumět lépe, dokáže lépe interpretovat jeho význam a proniká do tvůrčího vědomí autora. Aluze není doslovná (na rozdíl od citace a plagiátu).

Anafora:

1. V tradiční rétorice figura stavby, která spočívá v tom, že se opakuje stejné slovo nebo více slov na začátku věty nebo celku, v poezii na počátku dvou po sobě následujících veršů, aby se získala symetrie a výpověď zapůsobila silněji. Příklad: „Chtěl jsem se jen dívat, chtěl jsme být první a nejlepší, chtěl jsem se s ním setkat...“. K anafoře je protikladem epifora, kde se slovo nebo více slov opakují na konci výpovědí, syntaktických celků, veršů. Příklad: „Vstával jsem brzy ráno a byl jsem šťastný, procházel jsem se a byl jsem šťastný, navštívil jsme matku a byl jsem šťastný...“ Další podobnou figurou stavby je epanastrofa (palilogie), kde se slovo nebo sousloví opakuje na konci jednoho verše (nebo syntaktického celku v próze) a na začátku dalšího verše (nebo syntaktického celku v próze).

2. Ve strukturní syntaxi strukturní anaforaje sémantické spojení, kterému neodpovídá žádné strukturní spojení.

Analepse: 1. V naratologii (uvedl Genette) označuje proces, kdy vypravěč náhle předkládá událost, která se stala v minulosti vzhledem k tomu, o čem právě vypráví. Definuje se v protikladu k prolepsi, kdy vypravěč předkládá událost, která se teprve stane. Analepse neboli návrat do minulého (flashback) je ve srovnání s prolepsí velice častá. Obě představují anachronii (časový posun) v časové organizaci vyprávění, kdy pořádek událostí není identický s pořádkem jejich objevení se v narativním diskurzu (vyprávění).

Genette dále rozděluje analepse na vnější (časoprostor nesouvisí s prvotním vyprávěním) a vnitřní (její časoprostor je zahrnut v prvotním vyprávění).

Animizace: původně z rétoriky, figura, která patří do skupiny tropů a znamená, že se neživým věcem přisuzují vlastnosti a aktivity zvířat. Liší se tak od personifikace, která je založena na přenášení vlastností a činností živých bytostí na věci neživé.

Antifráze: v rétorice figura myšlení, která spočívá v tom, že se vyjádří opak toho, co se chce vyjádřit, obvykle ironicky. Někdo např. udělá nějakou hloupost a vy mu řeknete: „Gratuluji vám!“ Nebo: „Vaše vysvětlení je úžasné, ale nic jsem nepochopil.„

Antiromán: typ románu, v němž se do centra pozornosti dostává samotný proces tvorby, v díle jsou tudíž přítomné významné metatextové pasáže. Autor či vypravěč přechází z jedné narativní roviny do druhé, pojednává o své práci, komentuje jednání postav, neustále rozrušuje linearitu příběhu, který není hlavním cílem. To všechno odkazuje na hravé aspekty díla, fiktivnost a zboření „iluze skutečnosti“. Příkladem je Diderotův Jakub Fatalista a jeho pán.

Kdybychom se podívali do historie, výraz se poprvé vyskytl v 17. stol. ve spojení s francouzským spisovatelem Charlesem Sorelem a jeho románem Le berger extravagant (1627) (Extravagantní pastýř). V roce 1633 vychází knížka znovu, ale má nový titul L’Anti-roman. Hlavní postavou je syn obchodníka, který je natolik ovlivněn četbou románů, že se jednoho dne rozhodne, že bude žít ve světě fikce, jako by to byla skutečnost.

Antiromán se ve velké míře objevuje ve 20. stol., někdy se používá termínu „román dekonstrukce“, souvisí také s francouzským „novým románem“, zvláště v období 1950–1960.

Typickým antirománem jsou Penězokazi André Gidea, jako antiromány jsou označována díla Nabokova či Evelyn Waughové.

Antropologický invariant: viz invariant.

Apostrofa: původně z rétoriky figura myšlení, kdy se řečník uprostřed svého diskurzu náhle odvrátí od publika, aby se obrátil k některé osobě nebo speciálnímu předmětu. Předmětem apostrofy, hojně uplatňované v literatuře, mohou být osoby nebo věci přítomné nebo nepřítomné, živí nebo mrtví lidé, věci živé i neživé. Tak se Lamartine obrací k přírodním krásám:

Vy tichá skaliska, jezero, lesní pásma!

Vám sebeobnovu čas přidal do vínku.

Chovej na dnešní noc, ó přírodo má krásná,

alespoň vzpomínku!

(přel. Zuzana P. Krupičková)

Archaismus: každý výraz nebo vyjádření, které vzhledem k období, kdy zkoumáme text, pokládáme za zastaralé (pocházejí z minulosti a stojí mimo jazykovou normu). Lexikální archaismus je používání slova, které už je mimo úzus. Archaismus sémantický znamená používání termínu ve smyslu zastaralém, který do současnosti nepřetrval. Archaismus gramatický je používání zastaralého tvaru slova nebo větné konstukce (např. přechodníku).

Archetyp: (z řec. arkhetupon – arkhe = začátek, arkhaios = starý, tupos = model, otisk) výraz se poprvé objevil v textech křesťanského filozofa a teologa Clementa Alexandrijského (2. stol. n. l.). Byl použit v esoterickém kontextu, aby označil tajný vzkaz (psaní), který zakódovali písaři starého Egypta, když předávali myšlenky o náboženských souvstažnostech. Později se výraz objevil v hermetických textech Corpus Hermeticum takto: „ve své mysli spatřuješ archetypální formu, základ základů, která je bez hranic...“ Dále ohledně používání výrazu nemůžeme opomenout sv. Augustina.

Do psychologie zavedl termín archetyp kolem roku 1915 Carl Gustav Jung, aby popsal vnitřní tendence k podobným konceptům a označil konstanty lidské psychiky, které představují psychologicky nutné a adekvátní reakce k jistým typickým situacím.

1. V užším smyslu podle Junga je archetyp hypotetická entita s emotivní hodnotou (silou). Často se projevuje ve snu, fantaziích a vizích. Je zajímavé, že existují velice průkazné analogie s motivy, které nalezneme v mýtech, pohádkách, legendách, ale i v náboženské symbolice a v uměleckých dílech. Obrazy osobního (individuálního) podvědomí, které vytvářejí osobní intimitu duševního života, nazýváme komplexy s afektivní tonalitou. Konstelace představ okolo centrálního prvku mají emotivní sílu, kterou dodává vzpomínka zasutá v podvědomí. Obrazy kolektivního podvědomí se nazývají archetypy.

Jung zdůrazňoval, že archetypy nejsou statické a nelze je za takové považovat, jsou to systémy psychické energie nebo způsoby různých energetických vztahů.

2. V širším smyslu výraz označuje konstituční prvky kolektivního imaginárna. Ukazují, že imaginace (představivost) se neuplatňuje zcela volně, protože produkce představ se řídí zákonitostmi druhu, nikoli jedince.

Archetypal criticism: literárněvědné zkoumání amerických kritiků, kteří se zabývali imaginárnem od 30. let 20. stol. Jestliže se termín vžil v USA, v Evropě se hovoří spíše o kritice vědomí nebo imaginárna. Bádání o archetypech se rozvinulo na obou kontinentech, aniž by vědci o sobě věděli. Základ mají společný: vycházejí z teorií Carla Gustava Jung.

Nejvýznamnějšími představiteli archetypal criticism jsou antropolog a teoretik kultury Joseph Campbell a psycholog James Hillman, dále literární kritikové David Tacey, Terence Dawson, Patricia Berryová a další.

Ohledně problematiky existuje mnoho různých teorií. Jestliže Maud Bodkinová objasňuje „emotional patterns“ (emocionální vzory) v literárních dílech, Northrop Frye používá termín archetyp ve smyslu „vracející se představa, obraz či téma“ a považuje Jungovu teorii o podvědomí za nepoužitelnou (příliš vykonstruovanou) pro literární kritiku.

Hillman zavrhl používání substantiva archetyp a nahradil je adjektivem archetypální. Podle něj archetypy jako takové neexistují, existují však mentální obrazy, které můžeme nazývat archetypální. Metoda archetypokritiky spočívá v tom, že se musíme na základě vciťování dobrat k image, obrazům a symbolům a jejich fungování, přičemž nehledáme jejich skryté významy.

Současná kritika (Hillman, Adams) pojímá archetypální kritiku jako hledání smysluplných míst, která prosakují skrze množství produkcí individuálního a kolektivního imaginárna, což otevírá cestu k intertextualitě. Při interpretaci je nutné postihnout unikátní a univerzální jevy zároveň, ale v obou případech cestou hermeneutiky. Objasnění symbolu hledáme nejprve ve vlastní kultuře, potom v jiných kulturách, aby se ověřilo, zda jde skutečně o archetyp.

BODKIN, Maud: Archetypal Patterns in Poetry (1937), Oxford, Oxford University Press, 1968. FRYE, Northop: Anatomy of Criticism. Four Essays, 1957.

Architextualita: podle Genetta (1979) architext je celek obecných nebo transcendentních kategorií – typů diskurzu, způsobů výpovědi, literárních žánrů atd. –, z nichž vychází a sestává každý jednotlivý text. Architextualita je vztah přináležitosti textu k různým typům diskurzu, z nichž vychází. Determinuje žánry a jejich tematiku, modalitu, formální stránku a další aspekty a orientuje horizont očekávání čtenáře. Tak třeba Máchův Máj je lyrickoepická básnická skladba, bude tedy vykazovat architextové podobnosti s jinými lyrickoepickými básnickými skladbami.

Asonance: figura původně z rétoriky, která patří do skupiny figur slov. Spočívá v tom, že se opakuje samohláska nebo vokalický foném. Bývá uplatňována společně s aliterací. Velmi častá v poezii.

Auerbach Erich (1892–1957): je pokládán za jednoho z nejvýznamnějších německých literárních historiků 20. stol. a znalce středověké kultury a společnosti.

V letech 1929 až 1935 působil jako profesor na univerzitě v Marburgu, v roce 1936 byl donucen opustit Německo a stal se profesorem románských jazyků na univerzitě v Istanbulu, později působil v USA v Pensylvánii a na Univerzitě v Yale.

Světově známým se stal knihou Mimésis: reprezentace reality v západních kulturách (Dargestellte Wirklichkeit in der altendländischen Literatur), která vyšla v roce 1946. Na základě analýzy vztahů mezi kulturní tradicí a sociálním kontextem se dopracoval k syntéze: zachytil obraz mentálního světa společnosti, jak se odrážel v umělecké tvorbě. Ve svém díle pojal období počínaje Homérem až po Virginii Woolfovou, přes Danta, Rabelaise, Cervantèse, Montaigna a Stendhala. Na příkladu středověkých textů upřesňuje svoji koncepci figury. Figurativní interpretace „ustanoví vztah mezi dvěma událostmi nebo osobami, v němž jeden ze dvou termínů nepředstavuje jen sebe, ale také druhý (událost, osobu), zatímco druhý termín rozvíjí první, aby došlo k jeho naplnění.“

Kniha je jakousi dialektikou vědomí, v jejím závěru se Auerbach zabývá moderní literaturou (Woolfová, Joyce) a konstatuje, že je charakteristická pluripersonálním subjektivismem (několik odlišných pohledů na rozpadající se realitu), záznamem proudu vědomí, nahrazením vnějších okolností vnitřními proudy, flexibilitou časů (představy ve vědomí nejsou spojeny s přítomným časem vnější události, která je vytvořila). Všechno, co vede vypravěče k „symbolické všečasovosti“, je spojeno s existencí protikladných ideologií po I. sv. válce. Spisovatelé, kteří se odlišovali intuicí a instinktem, objevili proces, který roztříštil skutečnost v polyvalentní hře odrazů vědomí. Podle Auerbacha není těžké pochopit, že takový proces se zrodil právě v tomto období. Zrcadlí zánik světa a zároveň základní věci, které mají naše životy společné.

AUERBACH, Erich: Mimésis, přel. Miroslav Žilina, Vladimír Kafka a Rio Preisner, Praha, Mladá fronta, 1968.

Autobiografie: žánr prózy, kde skutečná žijící osoba retrospektivně vypráví o své existenci, přičemž klade zvláště důraz na svůj soukromý život a svou osobní historii. Z hlediska naratologické struktury vypravěč, hlavní postava a autor jsou jedna entita a mají jedno jméno.

Autodiegetický vypravěč: viz vypravěč.

Autograf: viz hypertextualita.

Autorské právo (angl. copyright): odvětví práva, které určuje vztahy a nároky tvůrců uměleckých děl a chrání jejich vlastnictví. Podle autorského práva je dílo vlastnictvím autora a autor (spisovatel, ilustrátor, počítačový programátor, scénárista atd.) má výlučné právo (zaručené státem) svobodně o něm rozhodovat, např. o tom, jak a kdy bude zveřejněno apod. Po smrti autora práva k dílu přecházejí na dědice, po sedmdesáti letech se stanou veřejným vlastnictvím.

Kdybychom se podívali do evropské historie, teprve v 18. stol. se ustanovuje statut autora jako tvůrce díla. Ve Francii 30. srpna 1777 rozhodutím Rady získávají autoři privilegium nakládat se svým dílem podle svého uvážení, při prodeji nakladatelům získávají vyšší finanční ohodnocení. Privilegium mimo jiné upřesňovalo, že po smrti autora mají k dílu práva jeho dědicové. Musíme si ovšem uvědomit, že šlo o privilegium suveréna, nejednalo se o práva ve smyslu právního zákona. Nicméně tento text byl prvním legálním uznáním literárního vlastnictví (rok 1789 jej však potřel).

Autorský zákon: fixuje a kodifikuje autorská práva v právním řádu, je to přesné znění a vymezení autorských práv v právním systému ČR.

Autorský záměr: všechno to, co autor chtěl svým dílem sdělit. Podle Mukařovského estetiky umělecké dílo v sobě obsahuje záměrné a nezáměrné, nese v sobě tedy i takové složky, které vznikají nikoliv z autorova úmyslu (záměru), ale samostatnou součinností prvků díla a tím, jak jsou tyto prvky při vnímání (čtenářem, vnímatelem) konkretizovány.

B

INDEX A B C-Č D E F G H CH I J K L M N O P R-Ř S-Š T U V Y Z-Ž

Bachelard Gaston (1884–1962): francouzský teoretik imaginárna a kritik vědomí, inspirovala jej psychologie.

Vyrůstal v oblasti Champagne, studoval filozofii, historii sociálních věd, psychologický a historický vývoj objektivní racionality. Od roku 1935 se zabýval zkoumáním tvůrčí představivosti a vydal pět knih, řadu tematických studií a teoretických prací.

V díle Psychoanalýza ohně (La psychanalyse du feu) (1938) probádal dvě protikladné stránky lidské psychiky: konceptualizaci a imaginárno (snění, fantazii), které kulminují ve vědě a poezii. Jeho metoda je založena na tom, že se nespokojí s popisováním a syntézou rozsáhlých poznatků, načerpaných četbou, ale s představami a imaginárnem se snaží experimentovat. Imaginárno by mělo být evokováno a popisováno zase pomocí představ, takže se v jeho teorii mísí dokumenty, spontánní snění, komentáře literárních děl, teoretické úvahy, poznámky ze slovníku symbolů, antologie literárních textů, dokonce i autobiografické prvky. Tento přístup podporuje celistvost pohledu na vědu a umění.

Bachelard odmítá psychoanalýzu, která se často drží na povrchu věcí, ale také chladné racionální metody, „zaneřáděné“ koncepcemi, protože představivost a imaginárno je předně proudící životní energií, která představivosti propůjčuje kauzalitu a rytmus práce a oddechu. Osciluje mezi pohybem a odpočinkem, extraverzí a introverzí, což jsou základní polarity psychiky.

Bachelard ovlivnil francouzskou novou kritiku a měl řadu pokračovatelů, z nichž uveďme alespoň Jean Pierra Richarda a Gilberta Duranda.

BACHELARD, Gaston: Nový duch vedy (1934), přel. Kristína Korená, Bratislava, Pravda, 1981. BACHELARD, Gaston: Psychoanalýza ohně (1938), přel. Jitka Hamzová, Praha, Mladá fronta, 1995. BACHELARD, Gaston: Voda a sny (1940), přel. Jitka Hamzová a Jiří Pelán, Praha, Mladá fronta, 1997. BACHELARD, Gaston: Poetika priestoru (1957), přel. Michal Bartko, Bratislava, Slovenský spisovatel’, 1990. BACHELARD, Gaston: Plamen svíce (1961), přel. Richard Vyhlídal, Praha, Obelisk, 1970.

Bachtin Michail Michajlovič (1895–1975): významný teoretik a historik literatury.

Pochází z ruské šlechtické rodiny, mládí prožil v Oděse. Vystudoval filologii a historii v Novorosijsku, poté působil v St. Petersburgu. Jeho teoretické práce vzbudily větší pozornost až dlouho po jejich vzniku.

Ve své práci Problémy poetiky Dostojevského (1929), která vyšla v roce 1970 ve Francii a zásluhou Julie Kristevy byla oceněna, se Bachtin rozchází v pojetí estetiky s ruským formalismem. Dílo je podle něho setkáním jazyka, formy a obsahu, a to pod taktovkou originálního autora (člověka), který má svou minulost, ideologii, imaginárno.

Podle Bachtina koncepce Dostojevského poetiky je polyfonická kompozice: hlas autora nemá větší autoritu než hlasy postav, autor je participantem v dialogu, každý hlas má svoji ideologii a obsah. I když se prolínají, žádný není dominantní. Druhou výraznou charakteristikou je dialogický princip, jenž je základním principem každého literárního díla.

Bachtin ve 30. letech vytváří koncepci lingvistiky, která se více zabývá „énonciation“ než „énoncé“. Staví se do opozice ke strukturní lingvistice a poetice formalistů, považuje jazyk nikoliv za kód, ale za nástroj interakce mezi dvěma či více osobami, což shrnuje v práci Estetika a teorie románu (1975). Používá a definuje termín chronotop v souvislosti s dílem Rabelaise, Balzaka, Stendhala a Flauberta. Chronotop determinuje uměleckou jednotu literárního díla ve vztahu k realitě. Znamená formu pocitu (prožívání) času a vztahu ke světu a prostoru. Román je podle Bachtina specifický žánr, protože obsahuje všechny ostatní žánry a je jejich syntézou.

V práci François Rabelais a lidová kultura středověku a renesance (1965) studuje lidovou kulturu, zvláštní důraz klade na karneval. Proč? Karneval stírá rozdíly mezi autorem a divákem a je to divadlo bez scény, takže bez divadla a reprezentace, každý je autorem i hercem. Princip dialogu je nazírán z této perspektivy. Každé významné dílo v sobě obsahuje dialogický princip. Bachtin ovlivnil např. Julii Kristevu a koncepci intertextuality, bádání v poetice.

BACHTIN, Michail Michajlovič: Dostojevskij umělec (K poetice prózy) (1923, 1963), přel. Jiří Honzík, Praha, Československý spisovatel, 1971. BACHTIN, Michail Michajlovič: Formální metoda v literární vědě (1928), přel. Jiří Honzík, Praha, Lidové nkladatelství, 1980. BACHTIN, Michail Michajlovič: François Rabelais a lidová kultura středověku a renesance (1965), přel. Jaroslav Kolár, Praha, Odeon, 1975. BACHTIN, Michail Michajlovič: Román jako dialog (1975), přel. Daniela Hodrová, Praha, Odeon, 1980. BACHTIN, Michail Michajlovič: Estetika slovesnej tvorby (1979), přel. Viera šabíková, Bratislava, Tatran, 1988.

Barthes Roland (1915 –1980): strukturalista, přísluší k francouzské nové kritice (60. a 70. léta 20. stol.). Teoreticky vychází z marxismu, lingvistiky, antropologie, psychoanalýzy. Je částečně sémiotikem (věda o znacích), zajímá jej sociální užívání jazyka a struktura vyprávění.

Studoval na Sorbonně, později působil v Rumunsku a Egyptě, v letech 1952 až 1959 pracoval v CNRS v Paříži, od roku 1976 vedl oddělení literární sémiologie v Collège de France. Myšlenky strukturalismu, které rozvinul Ferdinand de Saussure v lingvistice, aplikoval na literární vědu a jiné obory (móda).

V práci z roku 1953 Nulový stupeň rukopisu (Le degré zéro de l’écriture) je předmětem zájmu jazyk. Barthes tvrdí, že povaha literatury je specifická: komunikuje s použitím materiálu (jazyka), jehož primární funkce je komunikativní. Literatura, kterou definuje jako druhotný a parazitární systém jazyka, může odkazovat na jazyk, nikoliv na realitu. Liší se tedy od jiných druhů umění v tom, že nenapodobuje skutečnost.

V roce 1957 vydává Mytologie, Kritika a pravda vychází v roce 1966. V díle Introduction à l’analyse structurale des récits (1966) (Úvod do strukturní analýzy vyprávění) podává přehledný systém ke strukturní analýze textů.

BARTHES, Roland: Kritika a pravda, přel. Josef Čermák, Josef Dubský a Julie štěpánová, Praha, Dauphin, 1997. BARTHES, Roland: Rozkoš z textu, přel. Anna Blahová a Marián Minárik, Bratislava, Slovenský spisovatel’, 1994.

Básnický jazyk: pojem, který zavedl do estetiky Mukařovský. Jde o specifický jazyk uměleckých děl, který je funkční, nesmírně proměnlivý a různorodý. Lze jej charakterizovat jen na základě jeho funkce (funkce není vlastností, ale způsobem využití vlastností daného jevu). Ta spočívá v maximální aktualizaci jazykového projevu, jeho „odautomatizování“. Aktualizace se neděje proto, aby sloužila sdělení, ale aby dala do popředí samotný akt vyjádření, mluvení (psaní). Deformace spisovné normy patří k samé podstatě básnického jazyka. Básnické neologismy vznikají jako novotvary esteticky záměrné a jejich rysem je neočekávanost, jedinečnost, neobvyklost.

Biosémiotika: vědní obor na hranici mezi biologií a sémiotikou. Zkoumá „biosémiosis“, jinak řečeno zkoumá živé systémy z perspektivy sémiotiky: studuje znaky v komunikaci a informace v živých organismech a interpretuje je, jako by to byl znakový systém. Za zakladatele oboru je považován biolog působící v Estonsku Jakob von Uexküll (1864–1944). Termín začal používat ruský sémiotik Jurij Stepanov kolem r. 1971, po roce 1986 jej uvedl do mezinárodního kontextu americký lingvista Thomas A. Sebeok.

Blanchot Maurice (nar. 1907): francouzský kritik, jehož úvahy o literatuře se ocitají na pomezí filozofie a poetiky.

Ve svém díle L‘espace littéraire (Literární prostor) (1955), kterým zaujal veřejnost, se zabývá psaním a literární produkcí. Inspirován myšlenkami Hegela, Heideggera a Nietzscheho, klade si otázky související s psaním. Jak a proč se člověk stane spisovatelem? Jaké jsou vztahy bytosti k jazyku, předmětu a jeho paraboly, autora k dílu? Co znamená psát? Centrem jeho zájmu jsou autoři jako Kafka, Mallarmé, Rilke, Rimbaud, Sade a Hölderlin.

BLANCHOT, Maurice: Literární prostor (1955), přel. Marie Kohoutová a Michal Pacvoň, Praha, Hermann a synové, 1999.

Bourdieu Pierre (1930–2002): francouzský sociolog literatury. Ve své stěžejní práci Pravidla umění (Les règles de l’art) (1992) popisuje genezi a strukturu literárního pole. Vychází ze své teorie polí (champs), kterou aplikuje na literární prostor – popisuje jeho specifika. Na příkladě Flauberta ukazuje, jak moc je jeho dílo závislé na specifikách literárního pole jeho doby, pozicích a zaujímání pozic v různých proudech, směrech, školách, a také na interakci s jinými autory jeho období.

Jinak řečeno jde o to postihnout, jak se formoval Flaubert – spisovatel na základě toho, co vytvářel. Bourdieu studuje sociální podmínky produkce a recepce uměleckého díla. Podle něj umělec není génius, ale tvůrce, který potvrzuje svou originalitu v poli sociálních a myšlenkových determinací.

Zakládá „vědu děl“ neboli „science des oeuvres“, jejímž předmětem bude nejen fyzická produkce díla, ale také produkce jeho hodnoty. I když sociální detrminovanost má na tvůrce velký vliv, Bourdieu nechce potlačit originalitu. Jeho analýza pomáhá pochopit specifickou práci umělce, kterou musí vykonat, aby vytvořil a potvrdil sám sebe v literárním poli.

C-Č

INDEX A B C-Č D E F G H CH I J K L M N O P R-Ř S-Š T U V Y Z-Ž

Casanova Pascale: současná literární kritička a badatelka, socioložka literatury, spolupracovala s Pierrem Bourdieuem.

Ve světě na sebe upozornila publikací République mondiale des Lettres (Světová republika Literatury) (1999), ve které se zabývá vztahy spisovatele a kritiky, zevrubně zkoumá pozici spisovatele v literárním světě a literární politiku jako samostatný a nezávislý fenomén, jenž se řídí vlastními zákonitostmi a kde vládne hierarchie podřízenosti a nadřízenosti.

Myšlenkově Casanova navazuje na bádání Pierre Bourdieua a jeho teorii polí (champs). V jejím pojetí jsou dějiny literatury dějinami soupeření a boje, kde předmětem zájmu je literatura. Světová literatura se zformovala pomocí manifestací, násilí, revolucí, literárních hnutí a přesouvání centra pozornosti. Literární ohlas a cesta k uznání, kterého se dostává jednotlivým autorům nebo dílům, jsou závislé na impozici, předsudcích a politických zájmech.

S použitím termínů z ekonomie pojednává o hlavním městě Světové republiky Literatury, což je Paříž (ekonomicky univerzální banka směny), přičemž zákonitě nastává opozice mezi hlavním městem (univerzálním) a místy, která jsou mu (literárně) podřízena a definují a vymezují se svou estetickou vzdáleností od hlavního města.

Citace: v intertextualitě je to doslovné převzetí textu A, který se začleňuje do textu B. V tom, že je citace doslovná, se liší od reference a aluze. V pravém slova smyslu by měla být opatřena uvozovkami a měl by u ní být uveden autor. Tak to je běžné ve vědeckém textu, ale v uměleckých dílech se někdy autor vůbec neuvádí. Užití citace v uměleckém díle v novém kontextu přináší nové významy. Citace je explicitní formou intertextuality, na rozdíl od plagiátu a aluze. Problematice citace se podrobně věnuje francouzský badatel a komparatista Antoine Compagnon.

COMPAGNON, Antoine: La Seconde main, Paris, Seuil, 1979.

Cixous Hélène (nar. 1937): francouzská feministická kritička židovského původu, autorka románů a divadelních her, v pojetí literární kritiky vychází z Derridových teorií dekonstrukce a z Lacanovy psychoanalýzy.

Narodila se v Alžírsku (Oran), vystudovala anglistiku a působila na univerzitách v Bordeaux a v Paříži. V roce 1974 založila výzkumné centrum feministických studií a stala se jeho ředitelkou. Působila také na amerických univerzitách jako hostující profesorka.

Zajímá se o otázky spojené s utvářením identity a pohlavního rozdílu v rovině jazyka, při analýze četby a procesu čtení je nutné brát v úvahu odlišnost čtenáře a čtenářky. Také mužské a ženské psaní se od sebe diametrálně liší, a proto prosazuje pojem „ženského psaní“ (écriture féminine), které ovšem není výsadou žen: mohou jej pěstovat i muži. Ve svém diskurzu překračuje hranice stylů, její psaní osciluje mezi vědou a poezií, boří žánry ve smyslu dekonstrukce.

Colophon: (dokončení, korunovace). Indikace titulu, roku, jména opisovače, nakladatele, mecenáše atd., jak se objevovala na konci textu rukopisu počínaje obdobím středověku až do doby, kdy byly vydávány první knihy tiskem. Od 15. stol. byla funkce colophonu částečně zajištěna titulní stranou. V posledních několika desetiletích je colophon znovu používaným termínem, zejména v nakladatelstvích, která vydávají luxusní knihy s omezeným počtem výtisků. Sděluje se charakter použitého písma, jméno ilustrátora, kvalita papíru, počet exemplářů atd.

Croce Benedetto (1866–1952): nejvýznamnější italský intelektuál první poloviny 20. stol. Zabýval se zejména estetikou, dále filozofií, lingvistikou, kritikou, dějinami umění a filologií.

Přeložil Hegelovu Encyklopedii a napsal esej Co je živé a co přežilé v Hegelově filozofii, což mu vysloužilo pověst „neohegelovce“, ovšem tomu se celý život bránil. V roce 1903 založil společně s Gentilem revui la Critica, po roce 1926 se veřejně rozešli tak, že Croce odpověděl na jeho manifest fašistických intelektuálů spisem Manifesto degli intellectuali antifascisti. Je také zakladatelem italského Institutu „per gli studi storici“ v Neapoli.

V roce 1902 vydal knihu l’Estetica. Významnými pojmy jsou intuice, výraz a génuis. Podle Croceho se poznávání děje na základě buď intuitivní znalosti, anebo logického poznání. Tak se vytvářejí opozice fantazie a intelektu, znalosti individuálního nebo univerzálního, produkce obrazů (představ) a konceptů. Intuici podle Croceho nelze ztotožňovat s vjemem, je to velmi hluboký pocit, reprezentace, akt ducha. Je první formou poznání, stojí absolutně mimo koncept a hodnocení. Umění je především intuicí. Koncept nemůže existovat bez intuice, která existovala před ním, intuice je autonomní vzhledem k jiným formám poznávání, které se však nemohou bez ní obejít. Croce studoval vztahy mezi intuicí a výrazem (vyjádřením) a způsoby přechodu od jednoho ke druhému a dospěl k poznání, že intuici a vyjádření (výraz) nelze oddělovat a jsou totožné. Výraz je jen jiným vyjádřením pro intuici. Tvůrčí génius a zručnost umělce se setkávají v díle. Génius, který vytvořil dílo, není géniem jedné osoby, ale je géniem humanity.

Tento koncept byl po II. sv. válce v Itálii kritizován pro jeho statičnost. Trochu to vypadá, jako by se umělecké dílo zrodilo v jediném okamžiku, jako by proces tvorby nebyl důležitý.

V Breviáři estetiky se zabývá také interpretací díla, která musí být založena na vcítění se do umělce a pochopení, nalézt nejprve stejné podmínky, v jakých dílo vznikalo. Kritik musí adaptovat pohled autora (empatie). Interpretace by měla být tvůrčím činem, dílo se stává v interpretaci novým dílem (opozice k interpretaci historické).

V Teorii historie a historiografii píše, že naše otázky a pátrání v historii jsou určovány našimi zájmy, současnou situací. Živá je ta historie, o které se diskutuje a uvažuje.

CROCE, Benedetto: Aesthetika vědou výrazu a všeobecnou linguistikou, 2. sv., přel. Emil Franke, Praha, Otto, 1907. CROCE, Benedetto: Brevíř estetiky, přel. Josef Bartoš, Praha, Orbis, 1927.

Curtius Ernst Robert (1886 –1956): významný německý romanista a komparatista, se širokým rozhledem a encyklopedickým duchem.

Od roku 1929 profesorem románské filologie na Univerzitě v Bonnu, přednášel též v Malburgu a Heidelbergu. Je autorem osmácti teoretických knih, řady překladů, téměř tří set článků a recenzí, zanechal rozsáhlou korespondenci (6 svazků).

Rád pěstoval vědu v ústraní, instituce jako takové se mu protivily. Měl za to, že brání rozvoji spirituality a svobodného ducha. Jeho cílem v literární kritice bylo rekonstruovat z jazyka duchovní a duševní svět. Dílo pojímal v jeho celistvosti a šlo mu o to odhalit jeho strukturu, jednotnost a tajemství. Stěžejní dílo Evropská literatura a latinský středověk (1948) je ovocem dvacetileté solitérní práce. Podle Curtia evropská literatura by měla být považována a hodnocena jako celek. Pro shodná místa různých děl různých literatur si vypůjčil z rétoriky označení topoi (loci communes). Jiným elementem kontinuity je podle něho latina, která přenáší kulturní dědictví za hranice národa a lidstva, náboženství a ideologie. Abychom pochopili Danta, musíme číst Virgila a ten se nám osvětlí skrze Homéra.

Ve svém díle Kritické eseje o evropské literatuře (1950) vysvětluje, že posláním kritiky je uchovat dědictví evropské tradice. Velká díla jsou taková, která dovedou obsáhnout totalitu bytostí a věcí. Jako každá tvůrčí syntéza je umění vizí světa, která je vyjádřená určitou formou.

CURTIUS, Ernst Robert: Evropská literatura a latinský středověk, přel. Jiří Pelán, Jiří Stromšík a Irena Zachová, Praha, Triáda, 1998.

Čas vyprávění: pojem z naratologie (rozpracoval Genette), který udává vztah mezi přinejmenším dvěma časovými sériemi: fiktivním časem událostí příběhu a časem vyprávění příběhu. Existuje několik kategorií, které můžeme v tomto směru zkoumat: 1. Okamžik vyprávění, 2. Tempo vyprávění, 3. Frekvence vyprávění a 4. Řád vyprávění.

Černý Václav (1905–1987): významný český komparatista, orientován na románské literatury, překladatel.

Studoval na Carnotově lyceu v Dijonu, poté francouzštinu a bohemistiku v Praze na FF UK. Od roku 1931 působil v Institutu slovanských studií v Ženevě a stal se docentem srovnávací literatury a obecné literární vědy na tamní univerzitě. Od roku 1936 docentem na FF UK v Praze, přednášel také na MU v Brně. Od roku 1938 vydával Kritický měsíčník, ale v roce 1942 jej musel zastavit. Mohl vycházet až 1945–1948. Po válce se stal profesorem srovnávacích literárních dějin na FF UK v Praze, znovuobnovil katedru komparatistiky, po roce 1951 vězněn. Nesměl v Československu publikovat, a tak se prosazoval pouze v zahraničí.

Ve své kritické práci vychází z myšlenek francouzského filozofa Bergsona, navazuje na šaldu i Curtia, ale vypracovává vlastní kritickou metodu, která se orientuje na osobnost, jedinečnost tvůrce a svobodu tvůrčího aktu. V roce 1927 vydal studii Ideové kořeny současného umění, v níž analyzoval vliv Bergsonovy filozofie na moderní literaturu, v Eseji o básnickém baroku (1937) sleduje vývoj baroka obecně. V roce 1947 shrnuje své kritické postřehy v díle Osobnost, tvorba a boj. Několikasvazkové Paměti (1977, 1982, 1983), které vyšly v exilu, jsou napínavou četbou a výborným zdrojem poznání nejen Černého osobnosti, kritických metod i díla, ale také společenské a kulturní situace českých i zahraničních vědců a umělců ve 20. stol. Pozornost k nejnovějším tendencím v literatuře vyústila v přednášky o existencialismu, které byly vydány ve dvou sešitech, z nichž druhý směl vyjít až v 90. letech.

ČERNÝ, Václav: Boje a směry socialistické kultury, 1946. ČERNÝ, Václav: Osobnost, tvorba a boj, Praha, 1947. ČERNÝ, Václav: První sešit o existencialismu, 1947. ČERNÝ, Václav: Druhý sešit o existencialismu, 1992.

D

INDEX A B C-Č D E F G H CH I J K L M N O P R-Ř S-Š T U V Y Z-Ž

Dekonstrukce:

1. Způsob četby filozofických a literárních textů, který se inspiruje myšlením Jacquese Derridy. Ten se poučil u fenomenologů Martina Heideggera a Maurice Blanchota.

Derrida vyčítá předchozím kritikům, že upřednostňují „parole“ (de Saussure) v ideální metafyzické přítomnosti a zkoumají smysl, záměr, pravdu, reference, které jazyk vyjadřuje. Na základě přirovnání k de Saussurovu rozlišení „langue“ a „parole“ se snaží dokázat, že „parole“ a „hlas“ není primární, že podléhá existující instituci nebo systému a jeho moci. Bez systému (langue) by nebylo dílo (parole). Derrida má za to, že existuje moc jazyka a kapacita říci více, než co text doslovně říká (ve smyslu literárním).

Dekonstruktivisté odmítají pojetí díla jako uspořádané struktury (tedy strukturalismus) i možnost porozumění smyslu textu. Podle nich je literární dílo vystavěno do značné míry na nahodilostech a jeho struktura není přesná. Zastánci dekonstrukce se snaží nalézt slabá místa v konstrukci textu, paradoxy, momenty zmatku a nerozhodnosti, aby z nich formou hry vydedukovali významy, z nichž každý je možný, ale nemusí platit. Není to systematická analýza, ale tvůrčí metoda, která se nabízí tvůrčímu čtenáři a omezuje logocentrismus psaní. Na Derridovo myšlení navázala v 70. letech 20. stol. v USA Yalská škola.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Minislovník pojmů z literární komparatistiky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.