BONECRACK

Copyright © 19741 by Dick Francis

All rights reserved

Translation © Jaroslava Moserová-Davidová – dědicové c/o DILIA, 1992

ISBN 978-80-242-4350-4

Kapitola 1

Oba měli na tvářích tenké gumové masky. Zcela stejné. Hleděl jsem na ty dvě prázdné tváře s mrazivou nevírou. Nepatřil jsem mezi lidi, k nimž se chodí na návštěvu dvacet minut po půlnoci s gumovými maskami. Byl jsem střízlivě uvažující obchodník, bylo mi čtyřiatřicet let a právě jsem poklidně dával do pořádku účetní knihy dostihových stájí svého otce v Newmarketu.

Kužel světla stolní lampy dopadal na mě a na mou práci a obě gumové tváře se pohybovaly prostorem – světlé proti tmavému dřevěnému obložení stěn, cizí měsíce obkličující slunce. Zdvihl jsem hlavu, když klapla závora, a zahlédl je. Dvě postavy, klidně kráčející halou velkého domu. Chvíli je bylo zřetelně vidět proti tlumenému světlu, pak se ztratily u tmavého obložení stěn, když za sebou zavřely dveře. Pohybovaly se po hladké naleštěné podlaze bez jediného zvuku, jediného vrznutí. Nelidské tváře černých postav.

Zdvihl jsem telefon a vytočil první ze tří devítek.

Jeden z těch dvou se přiblížil rychleji a rukou zasáhl telefon. Stačil jsem o zlomek vteřiny uhnout prstem, když jsem vytáčel druhou devítku, ale nedotočil. Třetí devítku už nemohl dotočit nikdo. Ruka v černé rukavici zvolna vyprostila těžký policejní pendrek z trosek přístroje úřadu telekomunikací.

„Tady není co ukrást,“ poznamenal jsem.

Druhý se natáhl k psacímu stolu. Stál proti mně na opačné straně a díval se na mě. Vytáhl pistoli bez tlumiče a pevnou rukou mi bez zachvění zamířil na čelo. Díval jsem se přímo do hlavně.

„Vy půjdete s námi,“ řekl.

Mluvil chladně, klidně a rozvážně. Neměl nápadný cizí přízvuk, ale Angličan nebyl.

„Proč?“

„Prostě půjdete.“

„Kam?“

„Prostě půjdete.“

„Jenže já nepůjdu,“ řekl jsem zdvořile a bleskurychle jsem zhasl stolní lampu.

Náhlá tma mi poskytla asi dvě vteřiny výhody. Rychle jsem vstal, využil toho, vzal těžkou lampu, roztočil ji a namířil stojanem přibližně směrem, ze kterého předtím promluvil maskovaný muž.

Ozvala se tlumená rána a zaskučení. Strefil jsem se, ale protivníka jsem nevyřadil.

Pamatoval jsem na to, že po levici mám člověka s pendrekem, rychle jsem vyklouzl zpoza psacího stolu a běžel ke dveřím. Jenže oni nemařili čas a nesnažili se mě v té tmě zasáhnout. Jeden z nich držel v ruce baterku, ta se jasně rozzářila a oslepila mě. Světlo mě pak neúprosně pronásledovalo.

Stočil jsem se stranou a snažil se uhnout. Ztratil jsem přímý směr ke dveřím a viděl jsem, jak se ten člověk v masce, kterého jsem předtím zasáhl lampou, ke mně blíží.

Kužel světla baterky vytrvale svítil a putoval po místnosti, až se ustálil na vypínači u dveří. Než jsem k němu doběhl, ruka v černé rukavici jediným pohybem zapnula všech pět vypínačů, takže dřevem obloženou místnost ozářilo deset žárovek.

U zdi byla dvě okna se zelenými záclonami až na zem. Pak tam byl koberec z Istanbulu a tři starožitné židle, každá jiná. Jedna komoda ze 16. století. Jednoduchý psací stůl z ořechového dřeva. Jinak nic. Byla to přísná, strohá místnost, typická pro otcovu přísnou spartánskou duši.

Vždycky jsem žil v přesvědčení, že nejvhodnější okamžik, kdy se člověk může vyhnout únosu, je na samém počátku. Že tupá poslušnost, kdy člověk pochoduje podle rozkazu, sice ušetří okamžitou bolest, ale ne dlouhodobé trápení. Únosci vraždí většinou později, ne zpočátku, a pokud je někdo bezprostředně ohrožený, je hloupé podlehnout bez boje.

Tak jsem tedy bojoval.

Bojoval jsem asi devadesát vteřin, možná víc. Během té doby se mi nepodařilo zhasnout světla. Nepodařilo se mi utéct dveřmi ani proskočit oknem. Měl jsem jenom ruce, holé ruce a žádnou zkušenost v boji proti pendrekům a ničícím kulkám. Gumové tváře se ke mně neúprosně blížily. Denervující, jak byly obě stejné a bez výrazu. Ačkoli jsem se snažil pravděpodobně nemoudře, jednu masku strhnout, nepodařilo se mi nic víc, než sklouznout prsty po tuhém, hladkém povrchu.

Oběť zahnanou proti zdi napadli tvrdě. Byli dva a byli zřejmě mistry svého oboru. Během oněch nekonečných devadesáti vteřin jsem dostal tak namláceno, že jsem začal upřímně litovat, proč jen jsem zkoušel svou teorii o tom, jak se bránit únosu.

Nakonec jsem dostal ránu do břicha, pistolí přes hlavu, tloukli mnou o zeď a pendrek to všechno zakončil ranou za ucho. Když jsem se znovu probral, bylo jasné, že mezitím uplynul čas. Jak jinak bych se ocitl na zadním sedadle pohybujícího se vozu s rukama pevně svázanýma za zády…

Dlouho jsem si myslel, že se mi to jen zdá. Pak se mi ale zase trošku vyjasnilo a já pochopil, že se mi to vůbec nezdá. Byl jsem ve velmi nepohodlné pozici a taky mi bylo zima, protože tenký svetr, který jsem měl na sobě doma, mě v mrazivé noci před chladem příliš neochránil.

Hlava mě bolela jak střep a jako by mi v ní bušilo kladivo. Buch, buch, buch.

Kdybych na to měl duševní sílu, asi bych na sebe měl velký vztek, že jsem se zachoval tak pitomě. Vzmohl jsem se jen na nejjednodušší úvahy, a ty byly k ničemu. Prostě jsem s poněkud pomatenou hlavou jen hloupě snášel situaci. Říkal jsem si, že ze všech lidí vhodných k únosu patřím já k těm nejméně pravděpodobným.

Ovšem musím uznat, že polovědomý mozek v polovědomém těle je k něčemu dobrý. Mens blotto in corpore ditto… Tato slova jsem si stále hloupě opakoval tak dlouho, až se ve mně dokonce začal rodit úsměv, putoval po správném nervu, ale až k mým ústům nedoputoval. Moje ústa se dotýkala jakési koženky, pokrývající čalounění vozu a páchnoucí po psech. Říká se, že v okamžiku zoufalství i dospělí muži volají po mamince. Pak teprve volají Boha. Já jsem neměl maminku od svých dvou let a od dvou let až do sedmi jsem věřil, že Bůh je kdosi, kdo s mou maminkou utekl a teď s ní někde žije… (Víš, miláčku, tvou maminku si vzal Pánbůh, protože ji potřeboval víc než ty.) A tak se stalo, že jsem Pánaboha nikdy mnoho nemiloval. A tohle stejně nebylo žádné velké zoufalství, bylo to prostě jenom nepříjemné, protivný pulsující otřes mozku, tu a tam jsem měl bolavá místa a taky nebylo příjemné pomyšlení na to, co mě asi čeká. Cesta pokračovala, vůz jel a jel. Nic se nezlepšilo. Po několika světelných letech auto s trhnutím zastavilo. Málem jsem spadl ze zadního sedadla a rázem se mi vyjasnilo v hlavě.

Obě tváře v gumových maskách se nade mnou sklonily, ruce těch postav mě vytáhly ven a doslova vynesly po schodech do domu. Jeden mě držel pod rameny, druhý za kotníky. To, že vážím třiasedmdesát kilo, jim zřejmě vůbec nepřekáželo.

Jak jsme vešli do jasně osvětleného pokoje, zcela mě to oslepilo a každý v mé situaci by v tu chvíli zavřel oči. Tak jsem je zavřel. Stejně mi v hlavě stále bušilo to žhavé kladivo.

Hodili mě na zem, na dřevěnou podlahu, kde jsem zůstal ležet na boku. Naleštěná podlaha čpěla voňavým leštidlem. Nepříjemná situace. Opatrně jsem otevřel oči. Parkety byly umně poskládané do moderního vzoru. Měly barvu březového dřeva a byly tenounké. Nic zase tak zvláštního. Ozval se hlas, který neměl daleko ke vzteku a zřetelně se ovládal. Ozval se zblízka.

„A kdo má být tohle ?“

Nastalo hrobové ticho, a kdybych to dokázal, málem bych se dal do smíchu. Ti páni v gumových maskách přivezli nesprávného člověka. Všechno to bití a ta tahanice byly k ničemu. Neměl jsem ovšem žádnou jistotu, že mě zase odvezou domů.

Znovu jsem se podíval zpod přivřených víček, aby mě neoslnilo světlo. Člověk, který předtím promluvil, seděl v křesle s rovným opěradlem a květovaným čalouněním. Ruce měl sepjaté nad klenoucím se bříškem. Mluvil s podobnou výslovností jako ten člověk v masce. Neměl zřetelný přízvuk, ale nebyl Angličan. Viděl jsem jeho boty, byly kousek od mé hlavy. Očividně ručně šité, z drahé kůže, elegantní.

Podle tvaru italské. To ale nic neznamenalo, italské boty se prodávají od Hongkongu až po San Francisko.

Jeden z obou gumových mužů si odkašlal. „Je to Griffon.“

Pokud mi bylo do smíchu, tak mě to okamžitě přešlo. Já se opravdu jmenuju Griffon. A pokud tedy nejsem ten pravý, tak šli po mém otci. Ale to taky nebylo logické. Ani jeden z nás se nehodil pro únos. Alespoň podle povolání ne.

Člověk v křesle s ovládaným vztekem procedil mezi zuby: „To není Griffon.“

„Je,“ nejistě trval na svém gumový člověk.

Muž vstal z křesla a elegantní špičkou boty mě převrátil na záda.

„Griffon je starý,“ řekl. Vztek v jeho hlase zasáhl oba gumové muže jako úder.

„To jste nám neřekl, že je starý.“

Druhý gumový muž se přidal ke svému kolegovi a kňouravě se bránil. Měl jiný přízvuk, bezesporu americký.

„Pozorovali jsme ho celej večer. Chodil po stájích a koukal na koně. Prohlížel si každýho koně a všichni chlapi se tam k němu chovali jako k šéfovi. Je to trenér. Je to Griffon.“

„Griffonův asistent,“ řekl tlustý muž vztekle. Pak se opět usadil a pevně se držel opěradel křesla, jako kdyby tím ovládal svůj vztek.

„Vstaňte,“ řekl krátce.

Vyhrabal jsem se na kolena, dál to nešlo. Tak jsem si řekl, co se vlastně namáhám a znovu jsem se položil. Celkové atmosféře v místnosti to nijak neprospělo.

„Vstaňte,“ opakoval vztekle.

Zavřel jsem oči.

Ucítil jsem prudkou ránu do stehna. Otevřel jsem oči a stačil zahlédnout, jak si ten gumový muž s americkým přízvukem chystá nohu k dalšímu kopnutí. Utěšovalo mě, že má obyčejné boty, a ne bagančata.

„To stačí.“ Ostrý hlas další kopnutí zarazil. „Posaďte ho tamhle do toho křesla.“

Americký gumový muž vzal příslušnou židli a umístil ji necelé dva metry od křesla čelem k němu. Automaticky jsem zaznamenal, že židle je z viktoriánské doby, kdysi pravděpodobně vyplétaná proutím, teď měla čalounění s růžovými kytičkami. Oba gumoví muži mě zdvihli a umístili tak, abych měl svázané ruce za opěradlem židle. Když s tím byli hotovi, odstoupili a stáli asi o krok za mými zády.

Teď, když jsem se ocitl o něco výš, viděl jsem lépe na jejich pána, ale o celé situaci jsem přehled nezískal.

„Griffonův asistent,“ opakoval. Ale tentokrát už nebyl tak vzteklý. Smířil se s tím, že se stala chyba a uvažoval co dál.

Dlouho mu to netrvalo.

„Pistoli,“ řekl a jeden z gumových mužů mu ji podal.

Ten člověk byl tělnatý, měl pleš a mě napadlo, že se asi moc neraduje, když se dívá na své fotografie z mládí. Pod kulatými tvářemi měl těžký podbradek a pod očima pytlíky. Kostru obličeje měl pěknou. Bylo to stále vidět na jeho silném, výrazném nose, na klenutí obočí, na tom, jak měl uložené oči. Mohl to být docela hezký člověk, ale vypadal jako césar, ztučnělý vlastní poživačností. Směšná myšlenka. To, že byl tělnatý, mohla být známka dobromyslnosti, ale z jeho zúžených očí sálala jen zlá vůle.

„Tlumič,“ poručil si ostře. Choval se nadřazeně, podrážděně a se svými nešikovnými gumovými panáky neměl mnoho trpělivosti.

Jeden z nich vytáhl z kapsy kalhot tlumič a césar ho začal připevňovat. Jakmile je ve hře tlumič, je věc vážná, holá hlaveň tolik neznamená. Ten člověk se chystal chybu svých zaměstnanců pohřbít.

Moje budoucnost vypadala temně. Bylo načase vyslovit dobře volená slova, zejména s přihlédnutím k tomu, že to taky mohla být moje slova poslední.

„Nejsem Griffonův asistent. Jsem jeho syn.“

Právě tlumič připevnil a začínal zdvihat pistoli směrem ke mně.

„Jsem Griffonův syn,“ opakoval jsem. „A co má tohle všechno znamenat?“

Tlumič mi mířil na srdce.

„Pokud se mě chystáte zabít, tak byste mi alespoň mohli říct proč.“

Můj hlas zněl normálně a já jen doufal, že ten člověk nevidí, jak mi po celém těle vyvstávají kapičky potu. Uplynula nekonečně dlouhá doba. Díval jsem se upřeně na něho a on na mě. Čekal jsem, zatímco jemu se v hlavě otáčela kolečka. Čekal jsem, až se mu zastaví tak, že na všech obrázcích bude černá jako v hracím automatu. Konečně promluvil, aniž přitom o milimetr pohnul zbraní. „Kde je váš otec?“

„V nemocnici.“

Další odmlka.

„Jak dlouho tam bude?“

„Nevím, možná dva, možná tři měsíce.“

„Umírá?“

„Ne.“

„Tak co je s ním?“

„Měl bouračku, před týdnem. Má zlomenou nohu.“

Další odmlka. Zbraň se nepohnula. Bláznivě jsem uvažoval, že nikdo, nikdo by neměl umírat tak nespravedlivě. Jenže lidé umírají nespravedlivě. Smrt si zaslouží snad jeden jediný z miliónů. Smrt je vůbec sama o sobě nefér. Ovšem jsou některé způsoby smrti, které jsou víc nespravedlivé než jiné. Vražda je ten nejnespravedlivější způsob smrti. Když se znovu ozval, mluvil mnohem mírnějším tónem. Řekl: „Kdo bude trénovat tohle léto koně, když váš otec na to nestačí?“

Jen díky mnohaleté zkušenosti s prohnanými dohazovači, kteří na člověka vrší strašlivé hrozby, aby docílili svého za podmínek, jež se člověku zdají relativně přijatelné, jen díky této zkušenosti jsem nevkročil rovnou do propasti. Chybělo málo a byl bych odpověděl podle pravdy, ze samé úlevy nad tím, jak neškodná se jeho otázka zdála. Byl bych málem řekl, že o tom ještě není rozhodnuto. Později jsem zjistil, že kdybych to byl řekl, zastřelil by mě. Hodlal jednat jen a pouze se stálým trenérem z Rowley Lodge. Dočasný zástupce, unesený omylem, byl pro něho příliš nebezpečný, nenechal by ho volně pobíhat a mluvit.

Díky podvědomému varování jsem odpověděl: „Koně budu trénovat já,“ ačkoli jsem to vůbec neměl v úmyslu a čekal jsem, až najdu někoho, kdo by stáje převzal.

Byla to skutečně rozhodující otázka. Děsivé, černé, kulaté ústí tlumiče o poznání změnilo směr. Z kroužku se stala elipsa, a ta pak zmizela. Položil si zbraň na objemné stehno.

Zhluboka, trhaně jsem se nadechl a zase vydechl. Až se mi z náhlé úlevy po předchozím napětí dělalo nanic. Ne že by přede mnou byla zcela bezpečná budoucnost. Byl jsem stále ještě spoutaný, v cizím domě a neměl jsem vůbec tušení, proč vlastně jsem rukojmím.

Ten tlustý člověk mě stále pozoroval. Přemýšlel. Snažil jsem se trochu si ulevit, jak mě ve svalech začínalo všechno bolet, snažil jsem se trošku vyjít vstříc bolestem i strašlivému bušení v hlavě. To jsem předtím vůbec nevnímal, protože mi hrozilo něco mnohem horšího.

V místnosti bylo chladno. Gumovým mužům asi ne, měli masky a rukavice a ten tlustý člověk měl také dostatečnou izolaci. Tomu chlad nevadil. Zato mě trápil. Napadlo mě, jestli ten tlustý člověk nepočítal s tím, že ten chlad pomůže duševně zdeptat mého stárnoucího tatínka, nebo zda ta zima byla náhodná. Místnost vůbec nedělala dojem, že by v ní někdy někdo žil. Byl to obyčejný obývací pokoj středních vrstev v odpovídajícím menším domě z třicátých let. Nábytek byl postavený ke zdi, ke stěnám se světlými pruhovanými tapetami, aby ten tlustý člověk měl dost místa na manévrování. Veškeré zařízení se skládalo z nezajímavé trojdílné sedací soupravy v růžovém kretonu, pak tam byl stůl s rovnýma nohama, obyčejná lampa s pergamenovým stínidlem a vitrína, ve které nebylo zhola nic. Na naleštěných březových parketách nebyly koberce, nikde žádné ozdoby, žádné knihy ani časopisy, nic osobního. Bylo to tam stejně pusté jako duše mého otce, ale nebylo to podle otcova vkusu.

Ten pokoj vůbec neodpovídal mé představě osobnosti toho tlustého člověka.

„Já vás propustím,“ řekl, „ale jen za určitých podmínek.“

Čekal jsem. Prohlížel si mě a dával si načas.

„Pokud bez výhrady neuposlechnete mé pokyny, stáje vašeho otce zničím.“

Cítil jsem, jak úžasem otvírám ústa. Rychle jsem je zavřel.

„Předpokládám, že si myslíte, že to nedokážu. Tak to si tedy nemyslete. Zničil jsem už větší věci než mrňavé stáje vašeho otce.“

Na slovo „mrňavé“ jsem nijak nezareagoval. Už před lety jsem se naučil nereagovat na urážky, protože jakmile se člověk nechá urážkou vyvést z míry, rázem se ocitá v defenzívě a tím nahrává svému oponentovi. V Rowley Lodge, jak dobře věděl, stálo osmdesát pět aristokratů, jejichž souhrnná cena činila víc než šest miliónů liber.

„Jak?“ zeptal jsem se suše.

Pokrčil rameny. „Vás ani tak nemusí zajímat, jak bych je zničil, ale spíš jak byste mně v tom vy mohl zabránit. A to je celkem jednoduché.“

„Mám snad nechat koně běhat podle vašich pokynů?“ tázal jsem klidně. „Prostě prohrávat podle příkazu?“

Tváře se mu znovu zkřivily hněvem a hlaveň pistole se ocitla výš. Pak ruka s pistolí opět ochabla a zbraň položila. „Nejsem obyčejný podvodník,“ pronesl důrazně.

Urážka nicméně dovede vyvést z míry. Dokonce i výrok, který nebyl jako urážka míněný. Jednoho dne, jestliže tahle hra bude pokračovat dlouho, této skutečnosti využiji.

„Omlouvám se,“ řekl jsem bez ironie, „ale ty gumové masky nejsou zrovna první třída.“

Podrážděně se ohlédl na oba muže, stojící za mnou. „Ty masky jsem já nevolil. Oni se v nich cítí bezpečněji, protože takhle nejsou identifikovatelní.“

Jako středověcí lupiči, napadlo mě. Ti ale většinou končili na šibenici.

„Můžete nechat koně běhat podle svého. Máte naprostou volnost ve všem… až na jedinou věc.“

Ponechal jsem to bez komentáře. Opět pokrčil rameny a pokračoval.

„Zaměstnáte člověka, kterého vám pošlu.“

„Ne.“

„Ale ano.“ Upřeně, bez mrknutí se na mě díval. „Toho člověka zaměstnáte. Pakliže ne, zničím vaše stáje.“

„Ale to je absurdní,“ namítal jsem, „je to nesmysl.“

„Ne, není,“ řekl. „A co víc, nikomu neřeknete, že jste byl donucen tuto osobu zaměstnat. Prohlásíte, že jste toho člověka zaměstnal ze svého vlastního rozhodnutí. A už vůbec si nebudete stěžovat na policii, ani kvůli dnešnímu večeru, ani kvůli ničemu dalšímu, co by se ještě mohlo přihodit. Kdybyste se zachoval v čemkoli tak, že byste tím poškodil člověka, kterého vám pošlu, nebo dopustil, aby byl z vašich stájí vykázán, pak celý podnik zničím.“ Odmlčel se. „Rozumíte mi? Kdybyste jakkoli jednal proti této osobě, nebude mít váš otec nic, k čemu by se vrátil, až ho propustí z nemocnice.“

Po krátkém, napjatém tichu jsem se zeptal: „Jako co chce ten člověk u mě pracovat?“

Pomalu odpověděl. „Bude jezdit vaše koně. Je to žokej.“

Cítil jsem, jak mi zacukalo kolem očí. On si toho nepochybně všiml. Poprvé se mu podařilo doopravdy mě zasáhnout.

Taková věc nepřicházela v úvahu, to by mně pak vůbec nemusel dávat žádné pokyny, kdyby chtěl, aby některý kůň v dostihu prohrál. Stačilo, aby dal pokyn svému člověku.

„Nepotřebujeme žokeje,“ namítl jsem. „Máme Tomyho Hoylakea.“

„Váš nový žokej ho postupně nahradí.“

Tommy Hoylake byl druhý nejlepší jezdec v Británii a patřil mezi dvanáct nejlepších na světě. Nikdo ho nemohl nahradit.

„Majitelé s tím nebudou souhlasit,“ namítl jsem.

„Však je přemluvíte.“

„Vyloučeno.“

„Záleží na tom budoucnost vašich stájí.“

Nastala další dlouhá odmlka. Jeden z gumových mužů přešlápl z nohy na nohu a povzdechl si, jako kdyby se nudil, ale ten tlustý člověk si dával načas. Asi tušil, že je mi čím dál větší zima a že mě všechno stále víc bolí. Byl bych ho požádal, aby mi rozvázal ruce, nebýt si jistý, že by to považoval za bod ve svůj prospěch a odmítl by mi vyhovět.

Konečně jsem se ozval. „Když u nás bude váš jezdec, stáje stejně nebudou mít žádnou budoucnost.“

Pokrčil rameny. „Stáje třeba trochu utrpí, ale přežijí to.“

„Ta věc je nepřijatelná,“ řekl jsem.

Zamžikal a jeho ruka zvolna pohybovala pistolí po elegantní nohavici.

Pak řekl: „Vidím, že vám situace není tak docela jasná. Řekl jsem vám přece, že odsud budete moci odejít jedině za určitých podmínek.“

Absurdnost toho, co říkal, stíral jeho věcný tón. „Ty podmínky jsou, že zaměstnáte určitého žokeje a že se k nikomu neobrátíte o pomoc, ani na policii. Kdybyste porušil kteroukoli z těchto podmínek, vaše stáje budou zničeny. Ale…“ Mluvil zvolna a důrazně: „… pokud se zmíněnými podmínkami nebudete souhlasit vůbec, volný nebudete.“

Mlčel jsem.

„Rozumíte mi?“

Povzdechl jsem si. „Ano.“

„To je dobře.“

„Řekl jste, že nejste obyčejný podvodník.“

Zachvělo se mu chřípí nosu. „Jsem manipulátor.“

„Také vrah.“

„Nikdy nevraždím, pokud na tom oběť netrvá.“

Upřeně jsem se na něj díval. Bylo mi jasné, že se v duchu svému skvělému vtipu směje. Pobavení vyvěralo na povrch drobnými záchvěvy ve rtech a trhavým dechem.

V mém případě, usoudil jsem, oběť na tom trvat nebude. Jen ať se pán baví.

Pohnul jsem lehce rameny, snažil jsem se je uvolnit. Prohlížel si mě pečlivě, ale nic mi nenabídl.

„Kdo je ten jezdec,“ zeptal jsem se.

Chvíli váhal.

„Je mu osmnáct,“ řekl pak.

„Osmnáct…“

Přikývl. „Necháte ho jezdit dobré koně. V Derby pojede Archangela.“

Vyloučeno. Zcela vyloučeno. Díval jsem se na pistoli, ležící na drahé látce. Neřekl jsem nic. Nebylo co říct.

Když znovu promluvil, znělo v jeho hlase zadostiučinění z vítězství, přestože si dával pozor, aby mluvil nezúčastněně.

„Ten člověk se dostaví do stájí zítra. Vy ho přijmete. Nemá zatím v dostizích mnoho zkušeností. Postaráte se o to, aby je získal.“

Nezkušený jezdec v sedle Archangela… Absurdní. Tak absurdní, že ten člověk musel sáhnout k únosu a k výhrůžce vraždou, aby mě přesvědčil, že věc myslí vážně.

„Jmenuje se Alessandro Rivera,“ řekl.

Chvíli se zamyslel a pak dodal, co ještě vyřčeno nebylo.

„Je to můj syn.“

Kapitola 2

Když jsem se opět probudil, ležel jsem tváří na holé podlaze dřevem vykládaného pokoje v Rowley Lodge. Tahle noc se mi příliš nepovedla. Bylo v ní trochu moc holé podlahy.

Pomalu se mi začala vybavovat fakta. Připadal jsem si jako z hadrů, bylo mi zima, byl jsem jako omámený, jako v narkóze…

Narkóza!

Před zpáteční cestou měli tolik slušnosti, že mě nepraštili po hlavě. Tlustý člověk kývl na amerického gumového muže a ten, místo aby se rozmáchl pendrekem, mi rychle něco píchl do paže. Pak jsme všichni asi tak čtvrt hodiny čekali, nikdo nic neříkal, a já náhle ztratil vědomí. Z cesty domů jsem si nepamatoval nic. Zhola nic.

S mírnými povzdechy jsem si zkontroloval všechny skřípající klouby. Všechny byly na místě, v pořádku a fungovaly. Tedy více méně fungovaly, protože jakmile jsem se zdvihl na nohy, bylo mi hned jasné, že udělám líp, když si sednu. Sedl jsem si za psací stůl, opřel se lokty o jeho desku, složil hlavu do dlaní a nechal čas plynout.

Za oknem měnil úsvit barvu nebe v šedivý flanel. Na okrajích oken vykvetly ledové květy, jak vlhký teplý vzduch přimrzal na skle. Zima mi pronikala až do morku kostí.

V hlavě jsem měl také chlad. Příliš dobře jsem si pamatoval, že se má objevit Alessandro Rivera. Unaveně jsem si pomyslel, že třeba bude po otci a bude tak těžký, že se tím celý problém náhle scvrkne a zmizí. Na druhé straně, pokud ne, proč vlastně používá jeho otec tak těžkých zbraní na tak malou věc. Proč nepošle svého syna a nepožádá, aby se stal učněm zcela normálně? Protože není normální a protože jeho syn také nebude normální učeň a protože žádný obyčejný normální učeň by neočekával, že zahájí svou kariéru v sedle favorita Derby.

Uvažoval jsem o tom, jak by na situaci zareagoval můj otec, kdyby toho času nebyl připoutaný na extenzi s komplikovanou frakturou bérce. Určitě by nebyl tak zbitý jako já, protože on by s těmi lidmi šel důstojně a bez odporu. Stál by ale před stejnou rozhodující otázkou. Zaprvé, hodlá ten tlustý člověk opravdu zničit stáje, kdyby jeho syn nebyl přijat? A zadruhé, dokázal by to? Odpověď na obě otázky byla kdesi ve vzduchoprázdnu.

Stáje mi nepatřily. Těžko jsem mohl riskovat jejich existenci. Koně v ceně šesti miliónů mi také nepatřili. Nepatřili ani k mému povolání, ani k mým povinnostem.

Nemohl jsem jít za otcem a žádat od něj, aby věc rozhodl sám. Nebyl dostatečně fit, abych mu takovou věc řekl, natož aby mohl náležitě zvážit všechna pro a proti.

Také jsem nemohl stáje předat někomu jinému, protože tím bych mu předal i celou tu nemožnou situaci, jako kdybych mu předával odjištěný granát.

Správně jsem měl tou dobou už být ve svém vlastním zaměstnání, už tak jsem zmeškal dohodnuté jednání. Zastavil jsem se předtím ve stájích ve chvilce volna jen proto, že tam chyběl i velmi schopný asistent mého otce. Byl při autonehodě za volantem a ležel v bezvědomí v téže nemocnici jako otec.

Když se to všechno sečetlo, byl to pořádný problém. Napadlo mě, a já se tomu v duchu ušklíbl, že problémy jsou vlastně moje profese. Mou profesí byly problémy rozkolísaných podniků.

V tu chvíli mi žádný podnik nepřipadal tak rozkolísaný jako Rowley Lodge.

Třásl jsem se po celém těle. Zvolna jsem se odlepil od psacího stolu a od židle, odešel do kuchyně a uvařil si kávu. Pak jsem ji vypil. Žádné velké zlepšení nenastalo.

Odplazil jsem se nahoru do koupelny, oholil si večerní strniště a díval se chladně do zrcadla na zaschlou krev na tváři. Smyl jsem ji. Odřenina po úderu hlavní pistole byla suchá a pomalu se hojila.

Venku mezi holými větvemi stromů jsem viděl světla vozů hučících oběma směry po Bury Road. Neznámí řidiči ve svých teplých pohyblivých krabicích jako by se pohybovali ve zcela jiném světě, ve světě, kde únosy a vydírání jsou cosi, co se děje jiným. Bylo neuvěřitelné, že já se náhle zařadil mezi ty jiné.

Přivíral jsem oči nad tím, jak mě všechno bolelo, a zadíval se do zrcadla na svou tvář s kruhy pod očima. Pak jsem uvažoval, jak dlouho asi vydržím poslouchat pokyny toho tlustého člověka. Stromky, ohýbající se v bouřce, vyrostou dříve či později v silné duby.

Ať žijí silné duby.

Spolkl jsem několik aspirinů, přestal se třást a pokusil se soustředit myšlenky. Pak jsem si navlékl jezdecké kalhoty, boty, dva další svetry a nepromokavou větrovku. Ať už se tu noc stalo cokoliv a ať už se cokoli stane v budoucnosti, mám za povinnost postarat se o těch osmdesát pět čtvernožců v ceně šesti miliónů liber.

Koně byli ustájení ve dvoře postaveném v roce 1870 se značnou prostorovou velkorysostí. O více než sto let později stáje ještě stále dobře sloužily. Původně sestávaly ze dvou budov na protilehlých stranách dvora. V každé budově byla tři oddělení, každé rozdělené na deset stání. Na jednom konci dvora byla zeď spojující obě budovy, velká dvojitá brána a vedle ní sklad krmení a sedlovna. Brána původně vedla do polí, ale můj otec k ní na počátku své kariéry, když začal mít úspěch, přistavěl dvě nová oddělení, která vytvořila další malý dvůr s pětadvaceti boxy. Teprve odtamtud vedla další brána do malého ohrazeného výběhu.

Na druhé straně směrem k Bury Road nechal otec přistavět čtyři další stání při západní zdi na konci severního bloku. A právě v nejvzdálenějším z těchto čtyř boxů odhalili stájníci onoho rána neštěstí.

Jakmile jsem se objevil ve dveřích vedoucích z domu na dvůr, hlouček postávající u vzdálených boxů jako kdyby zkameněl a pak se okamžitě vydal na hlavní dvůr. Skupinka kráčela odhodlaně, očividně mi šli něco sdělit. Podrážděně jsem čekal, co uslyším. Bylo mi jasné, že to nebudou radostné zprávy. Onoho rána byly krize všeho druhu krajně nežádoucí.

„Jde o Moonrocka, pane,“ řekl jeden ze stájníků nešťastně. „Zašprajcl se v boxu a zlomil si nohu.“

„Dobře,“ řekl jsem úsečně. „Vraťte se ke svým koním. Je pomalu čas vyjet.“

„Ano, pane,“ přikývli a rozešli se neochotně po dvoře ke svým svěřencům. Cestou se otáčeli přes rameno.

„Zatraceně, zatraceně,“ ulevil jsem si nahlas, ale moc mi to nepomohlo. Moonrock byl jezdecký kůň mého otce, kdysi hvězda, vynikající steepler na penzi. Můj otec ho měl velmi rád. Ze všech možných aspektů to byl nejméně cenný kůň v celých stájích, zato to byl kůň, kterého bude otec nejvíc litovat. Ostatní byli také pojištění. Proti smutku a lítosti bohužel pojistka neexistuje, napadlo mě.

Pomalu jsem šel k příslušnému boxu. Starší stájník, který se o koně staral, stál u dveří a světlo dopadající ze stáje na jeho tvář, jako by mu v pergamenové kůži vyrývalo vrásky hluboké jak rokliny. Když zaslechl můj krok, otočil se ke mně. Tmavé rokliny se posunuly jako v kaleidoskopu.

„Je to špatný, pane, zlomil si kyčel.“

Přikývl jsem a hned toho zalitoval. Došel jsem ke dveřím a vstoupil dovnitř. Starý kůň stál uvázaný jako obvykle. Na první pohled se zdál být v pořádku. Otočil ke mně hlavu, napřímil uši a v jeho lesklých černých očích nebylo nic než obvyklá zvědavost. Po pět let byl slavný, byl hvězdou, a to mu dodalo sebevědomí a osobitost vysoce inteligentních a úspěšných koní. Bylo to jakési vědomí vlastní velikosti. Věděl toho o životě i dostizích víc než kterýkoli ze všech drahocenných mladíků v celých stájích. Bylo mu patnáct a přítelem mého otce byl pět let.

Jeho pravá zadní, na straně přivrácené směrem ke mně, byla naprosto v pořádku. Přenesl na ni celou váhu. Druhá zadní byla jako přikrčená.

Kůň se potil. Na šíji a na bocích měl velké, tmavé skvrny. Vypadal ale v tu chvíli klidně. Na srsti mu ulpívaly kousky slámy a neobvyklé množství prachu.

Stála u něho Etty Craigová, hlavní stájník mého otce, uklidňovala koně, hladila ho a promlouvala k němu rozumným hlasem. Když jsem se objevil, smutně vzhlédla.

„Poslala jsem pro veterináře, pane Neile.“

„To nám ještě scházelo,“ vzdychl jsem.

Přikývla. „Chudák starý, člověk by si myslel, že je po tolika letech šikovnější.“

Vydal jsem ze sebe jakýsi lítostný zvuk, vykročil jsem, pohladil vlhký čenich a podíval se na tu postiženou zadní, jak jen to šlo, aniž bychom museli s koněm pohnout. Bylo to jasné. Oblast kyčelního kloubu měla deformovaný tvar.

Koně se občas ve stání na slámě převalují na zádech, v malé prostoře se jim někdy zaklesnou nohy proti zdi a pak sebou zoufale trhají, aby se vyprostili. Po takových situacích většinou zůstávají jenom odřeniny nebo natažené šlachy, ale občas se také stane, že kůň sekne nohou s takovou silou, že si ji může zlomit. Naštěstí k tomu nedochází často.

„Když sem přišel George, aby mu vykydal, tak ležel,“ řekla Etty. „George zavolal několik ostatních chlapců, aby mu pomohli našeho starého kamaráda odtáhnout do středu boxu. George říká, že se zdvíhal pracně a pomalu. Pak už ovšem bylo jasné, že nemůže chodit.“

„Je to strašná smůla,“ přikývl George.

Povzdechl jsem si. „Nedá se nic dělat, Etty.“

„Ne, pane Neile.“

V pracovní době mi svědomitě říkala pane Neile, ačkoli v dětství jsem pro ni byl jen Neil. Kdysi řekla, že to je lepší kvůli disciplíně ve stájích, a pokud šlo o disciplínu, nikdy jsem se s ní nepřel. Svého času, když ji můj otec povýšil na místo vrchního stájníka, vzbudilo to v Newmarketu značný rozruch. Otec jí tehdy vysvětlil, že ji takto povýšil, protože je věrná, má zkušenosti a znalosti, nenechá si od nikoho nic líbit, a zaslouží si to místo už pro léta, po která u něho pracuje, a že kdyby byla muž, dostala by to místo zcela automaticky. Protože můj otec byl spravedlivý a uvažoval logicky, rozhodl se, že pohlaví je v této věci nepodstatné. Tak se stala jedinou ženou v pozici vrchního stájníka v celém Newmarketu. Ono vůbec dívek-stájníků bylo málo. Stáje nicméně pod její vládou už šest let vzkvétaly.

Pamatoval jsem se na dny, kdy k nám docházeli její rodiče a vyčítali mému otci, že jí zničil život. Když u nás nastoupila, bylo mi deset a jí devatenáct. Do té doby navštěvovala drahou vynikající soukromou školu. Její rodiče přijížděli s čím dál tím větší hořkostí a stěžovali si, že práce ve stájích ničí její šance na slušné manželství, ale Etty nikdy po manželství netoužila. Pokud měla nějaké zkušenosti se sexem, pak si je nechávala pro sebe a nedělala kolem toho žádné aféry. Podle mého považovala sexuální život za nezajímavý. Měla muže docela ráda, ale chovala se k nim stejně jako ke koním. Přátelsky, ale suše, s pochopením a bez sentimentality.

Od chvíle, kdy se mému otci stala ta nehoda, převzala velení. Že jsem na přechodnou dobu formálně rozhodoval já, to nic neznamenalo, protože jsme oba věděli, že bez ní bych byl zcela ztracený.

Jak jsem se tak díval na její šikovné ruce, jak přejíždějí dlaněmi po Moonrockově tmavé srsti, napadlo mě, že ten tlustý člověk se mnou sice pořídil snadno, ale že jeho syn Alessandro to jako učeň nebude se slečnou Henriettou Craigovou mít nijak lehké. „Etty, jeďte raději s první skupinou,“ řekl jsem. „Já tu počkám na veterináře.“

„Dobře,“ přikývla a mě napadlo, že v tu chvíli chtěla navrhnout stejné řešení. Takovéto rozdělení práce bylo rozumné, protože koně byli už v přípravě na nadcházející dostihovou sezónu a Etty věděla daleko líp než já, jak s kterým koněm pracovat.

Kývla na George, aby šel Moonrocka podržet a aby ho uklidňoval. Pak vyšla ven a obrátila se ke mně: „Co říkáte na ten mráz? Mně se zdá, že poleví.“

„Vezměte koně na Warren Hill a uvidíte sama, jestli to je na cvaly, nebo ne.“

Přikývla. „Dobře.“ Ohlédla se na Moonrocka a kolem úst se jí náhle objevil měkký rys. „Pan Griffon bude smutný.“

„Já mu to zatím neřeknu.“

„Ano.“ Krátce, věcně se na mne usmála a pak odešla na dvůr. Malá úhledná postava, pevná a schopná.

Věděl jsem, že Moonrock bude v Georgeově péči klidný. Šel jsem pomalu za Etty na hlavní dvůr a díval se, jak koně vycházejí. V první skupině jich bylo třiatřicet. Stájníci vyváděli své svěřence z boxů, vyskakovali do sedel a odjížděli přes dvůr prvními vraty, pak přes menší dvůr a vzdálenými vraty do výběhu. Nebe bylo každou minutu světlejší a mě napadlo, že Etty má možná pravdu, že začne tát.

Asi tak po deseti minutách, když koně roztřídila, začali vycházet z výběhu ven mezi stromy za ohradu, na volné planiny.

Než odešel poslední kůň, ozvalo se za mnou skřípění štěrku. U vjezdu zastavil zaprášený landrover našeho veterináře, až kaménky odletovaly. Veterinář vyskočil s taškou v ruce a řekl udýchaně: „Zatraceně, všichni koně v okolí jako kdyby dnes ráno měli buď koliku, nebo zánět šlachy. Vy jste nejspíš Neil Griffon… Je mi líto, co jsem slyšel o vašem otci… Etty říká, že jde o starého Moonrocka… Je pořád ve stejným stání?“ Aniž se nadechl, otočil se na patě a šel podél boxů. Mladý, tělnatý, energický. Nebyl to veterinář, kterého jsem očekával. Znal jsem staršího, pomalejšího, ale podobně tělnatého a veselého člověka, zvyklého třít si bradu, když o něčem přemýšlel.

„Tohle mě mrzí,“ řekl mladý veterinář, když Moonrocka vyšetřil. „Obávám se, že ho budu muset utratit.“

„Není možné, že by ta kyčel byla jenom vykloubená?“ zeptal jsem se. Tonoucí se stébla chytá.

Zadíval se na mě se shovívavostí odborníka vůči hlouposti laika. „Ten kloub je napadrť,“ řekl stručně.

Dal se do práce a starý, nádherný Moonrock se zvolna zhroutil na slámu. Veterinář si zabalil věci a řekl: „Netvařte se tak nešťastně. Měl lepší život než většina koní. Buďte rád, že to nebyl Archangel.“

Zadíval jsem se na jeho vzdalující se kulatou postavu a napadlo mě, že není zas tak moc jiný než jeho otec. Jenom je rychlejší.

Vrátil jsem se do domu a zatelefonoval pro kafilerii. Řekli, že přijedou ihned, a řekli to vesele. Opravdu se do půl hodiny objevili.

Dal jsem si další šálek kávy. Seděl jsem u kuchyňského stolu a bylo mi mizerně. Únosy mi prostě nevyhovovaly.

Koně se vrátili z planin bez Etty a bez dvouletého hříběte jménem Lucky Lindsay. Připutovala s nimi dlouhá a složitá špatná zpráva.

Poslouchal jsem čím dál víc zasmušile, zatímco mi tři stájníci vyprávěli, jak se Lucky Lindsay vzepjal, jak u Warren Hillu shodil malého Gingea a jak pak odcválal, jak si všichni mysleli, že cválá domů, ale on místo toho zahnul na Moulton Road, kde porazil nějakého cyklistu a způsobil hysterický záchvat paní s kočárkem. Nakonec kůň skončil na náměstí u radnice, kde nadělal naprostý zmatek v dopravě. Jeden ze stájníků spíš s chutí než se zármutkem dodal, že policie si právě podává slečnu Etty.

„A co hříbě?“ zeptal jsem se. Bylo jasné, že Etty se o sebe postará, ale Lucky Lindsay měl cenu třicet tisíc liber a sám se o sebe postarat nemohl.

„Někdo ho chytil dole na hlavní před drogerií.“

Poslal jsem stájníky, ať jdou ke svým koním a počkal na Etty. Ta se po chvíli vrátila v sedle Lucky Lindsaye s pokořeným a zasmušilým Gingem, shrbeným v sedle klidné tříleté klisny.

Etty seskočila a zkušenou rukou přejela hříběti po tmavých nohou.

„Dohromady se mu nic nestalo,“ řekla. „Tady má malou odřeninu, nejspíš jak narazil na blatník jednoho zaparkovaného auta.“

„Nebylo to o toho cyklistu?“ zeptal jsem se.

Vzhlédla a narovnala se. „Neřekla bych.“

„Stalo se něco tomu cyklistovi?“

„Polekal se,“ přiznala.

„A co ta paní s kočárkem?“

„Každý, kdo tlačí kočárek a táhne za sebou mrně po Moulton Road v době ranní práce, musí počítat s tím, že se někde objeví volný kůň. Ta hloupá ženská nepřestávala ječet. To samozřejmě vyvedlo hříbě z míry úplně. Pak je sice někdo chytil, ale znovu se vzepjalo, osvobodilo a uteklo do města…“

Odmlčela se a zadívala se na mne. „Mrzí mě to.“

„Taková věc se může stát,“ poznamenal jsem a v duchu jsem se trochu pousmál tomu, jak řadí nejprve hříbata a pak miminka. Nepřekvapilo mě to. Pro ni byla hříbata opravdu důležitější než lidské bytosti.

„Dodělali jsme cvaly,“ řekla. „Půda byla docela dobrá. Prošli jsme práci tak, jak jsme si to včera spolu naplánovali. Ginge spadl až na zpáteční cestě.“

„Myslíte, že na hříbě nestačí?“

„Myslela jsem si, že ho zvládne, už ho jezdil.“

„Etty, nechávám to na vás.“

„V tom případě mu dám na den na dva nějakého ochotnějšího koně…“ Odvedla hříbě a předala je příslušnému stájníkovi. Svým způsobem téměř připustila, že udělala chybu, když Gingea posadila do sedla Lucky Lindsaye. Kůň ovšem může shodit kohokoli kdykoli. Jenomže někteří jezdci padají častěji než jiní.

Snídaně. Stájníci vyhřebelcovali koně, se kterými jezdili práci, a běželi do kantýny na ovesnou kaši, sendvič se smaženou slaninou a na čaj. Já se vrátil do domu a vůbec jsem neměl na jídlo pomyšlení.

Uvnitř bylo chladno. V ložnicích s nábytkem pokrytým povlaky proti prachu ležely na ohništích krbů smutné zbytky ohořelého dřeva a před krbem v obývacím pokoji stála ochranná zástěna. V obrovské ložnici mého otce byla elektrická kamínka se dvěma spirálami a v dřevem obložené kanceláři, kde po večerech sedával při práci, byl jen malý ohřívač. Dokonce ani v kuchyni nebylo teplo, protože kamna byla už měsíc v opravě. Jindy mi obecný chlad v celém domě tolik nevadil, protože jsem tam vyrostl. Jenže jindy mi nebylo tak mizerně.

Ve dveřích kuchyně se objevila hlava. Tmavé, pěkně upravené vlasy, stočené do vysoko vyčesaného uzlu.

„Pan Neil?“

„Á, dobré jitro, Margareto.“

Hezké tmavé oči mě přelétly od hlavy až k patě. Úzký nos se jemně zachvěl, jako kdyby očichával atmosféru. Jako obvykle jsem z Margarety neviděl nic víc než půlku tváře a hrdla, protože sekretářka mého otce šetřila svou přítomností stejně jako vším ostatním.

„Je tu zima,“ prohlásila.

„Ano.“

„V kanceláři je tepleji.“

Hlava zmizela a už se nevrátila a já se rozhodl, že přijmu, co bylo míněno jako pozvání. Vydal jsem se přes dvůr, za roh do kanceláře stájí, kde byla také šatna a jediná místnost zařízená s trochou luxusu. V této místnosti byli přijímáni jak majitelé, tak ostatní nejrůznější návštěvníci.

Okno kanceláře jasně zářilo do šedého dne. Margaret seděla v beránčím kožichu a místností pilně proudil horký vzduch z výhřevného tělesa.

„Jaké jsou pokyny?“ zeptala se stručně.

„Ještě jsem si neprohlédl poštu.“

Krátce, chápavě se na mě podívala.

„Starosti?“

Vyprávěl jsem jí o Moonrockovi a o Lucky Lindsayovi. Pozorně poslouchala, nedala najevo, co si myslí, a pak se mě zeptala, jak jsem přišel k odřenině na obličeji.

„Vrazil jsem do dveří.“

Bylo na ní jasně vidět, že si o tom myslí své. Podobnou výmluvu už jistě slyšela víckrát, ale nijak to nekomentovala.

Svým způsobem byla stejně málo ženská jako Etty, ačkoli nosila sukně, měla nakadeřené vlasy a byla pečlivě nalíčená. Chýlila se pomalu ke čtyřicítce, před třemi lety ovdověla a vychovávala syna a dceru s mistrovskou bravurou. Vyzařovala z ní inteligence, ale srdce před citem uzavřela.

Margaret byla v Rowley Lodge teprve krátce. Nastoupila po nenápadném starém panu Robinsonovi, který ve svých sedmdesáti neochotně odkráčel do penze. Starý Robinson rád vyprávěl, rád v pracovní době utrácel čas historkami o mém dětství a o dobách, kdy Karel II. jezdil sám dostihy a učinil z Newmarketu druhé hlavní město Anglie a cizí velvyslanci museli za ním. Taky vyprávěl o tom, jak princ regent navždy opustil město, protože bylo nařízeno vyšetřování ve věci jeho hříběte Escapea a princ se odmítl do města vrátit, přestože se mu Jockey Club omluvil a o návrat ho prosil. Nebo vyprávěl, jak se v roce 1905 král Eduard VII. dostal do konfliktu s policií, protože při cestě z Londýna překročil povolenou šedesátikilometrovou rychlost na nových úsecích silnice.

Margaret plnila Robinsonovy úkoly mnohem přesněji, důkladněji a hlavně rychleji a já po šesti dnech pochopil, proč ji můj otec považuje za nezastupitelnou. Netoužila totiž po žádných lidských vztazích a mého otce lidské vztahy nudily. Lidé vyžadující pochopení pro své city a problémy ho otravovali. Otravovaly ho dokonce i běžné zdvořilostní fráze o počasí. Margaret mu vyhovovala. Podobala se mu, takže spolu skvěle vycházeli.

Složil jsem se do otcova otočného kancelářského křesla a požádal Margaretu, aby poštu otevřela sama. Můj otec nikdy nikomu nedovolil, aby mu otevíral dopisy, byl v tomto směru skoro posedlý. Uposlechla mě bez komentáře (ať už viditelného nebo slyšitelného). Skvělé.

Zazvonil telefon a Margaret zdvihla sluchátko.

„Pan Bredon? Ano, bude rád, že voláte, hned vám ho dám.“

Podala mi přes stůl sluchátko a dodala: „Volá John Bredon.“

„Děkuji.“

Sáhl jsem po telefonu s mnohem menší dychtivostí, než s jakou bych ho bral předchozí den. Strávil jsem poslední tři dny intenzívním úsilím najít někoho, kdo by mohl okamžitě převzít stáje a velet do té doby, než se můj otec uzdraví. Přátelé se mi snažili pomoct a nabízeli mi kdekoho. Jedinou dostatečně silnou osobností s dostatečnými zkušenostmi byl John Bredon, starší trenér, teprve krátce v penzi. Když jsem se na něho obrátil, požádal mě, abych mu dal čas na rozmyšlenou, že mi dá vědět, jakmile se rozhodne.

Teď volal, aby mi sdělil, že je ochoten nastoupit. S velkými rozpaky jsem mu musel poděkovat. „Víte, ono je to tak, že jsem si to rozmyslel a došel jsem k závěru, že tady zůstanu sám.“

Pomalu jsem položil telefon. Dobře jsem si uvědomoval, že se na mě Margaret užasle dívá. Nic jsem jí nevysvětloval a ona se na nic neptala. Po malé chvíli pokračovala v otevírání dopisů.

Pak zazvonil telefon znovu. S kamenným obličejem se mě zeptala, jestli si přeji mluvit s panem Russellem Arlettim.

Mlčky jsem se natáhl pro sluchátko.

„Jsi to ty, Neile?“ ozval se ostrý hlas. „Kde jsi sakra byl? Slíbil jsem firmě Grey a Cox, že se tam včera ukážeš. Stěžují si. Kdy k nim přijedeš?“

Grey a Cox v Huddersfieldu čekali, že jim firma Arletti pomůže z bryndy. Jejich úspěšný podnik se zvolna sunul k zemi. Jenže poradce firmy Arletti Incorporated seděl nešťastně v kanceláři stájí v Newmarketu a přál si nebýt.

„Budeš muset říct Greyovi a Coxovi, že nemůžu přijít.“

„Že co?“

„Russelle… teď se mnou na nějaký čas nepočítej. Já tady musím zůstat.“

„Proboha proč?“

„Nemůžu za sebe najít náhradu.“

„Tvrdil jsi ale přece, že tam budeš nanejvýš týden.“

„To jsem sice tvrdil, ale nikoho vhodného jsem nenašel. Nemůžu se sebrat a jít radit Greyovi a Coxovi a nechat to tady bez vedení. Tady je v sázce šest miliónů liber. Ať se ti to líbí nebo ne, musím tady zůstat.“

„Ale sakra, Neile…“

„Nezlob se na mě.“

„Grey a Cox budou zuřit.“ Byl už dopálený.

„Tak tam jeď sám. Je to stejně běžná věc. Špatná cenová politika. Při plánování vysadili nízkou cenu a teď mají málo hotovosti. Vsadím se, že to všechno je jen mizerná finanční politika. O co se chceš vsadit?“

Povzdechl si. „Jenomže já nemám tvoje nadání. Zase mám jiné, třeba lepší, ale to tvoje ne.“ Na chvíli se odmlčel. „Pošlu za nimi Jamese, až se vrátí ze Shorehamu. Nerozmyslíš si to?“

„Ne, raději se mnou nepočítej tak dobře tři měsíce.“

„Neile!“

„Nebo vlastně přesněji řečeno až do Derby…“

„Tak dlouho přece kosti nesrůstají,“ namítl.

„Jenže tyhle jsou ve strašném stavu. Kosti jsou roztříštěné, byla to otevřená zlomenina a chybělo málo a museli nohu amputovat.“

„A sakra.“

„Já ti zavolám,“ dodal jsem. „Jakmile to tu bude vypadat, že se utrhnu, tak ti zavolám.“

Když zavěsil, držel jsem ještě chvíli sluchátko v ruce a díval se do prázdna. Pak jsem teprve pomalu zavěsil.

Margaret seděla, ani se nehnula a pečlivě se dívala do klína. Nedala na sobě vůbec nic znát a tu lež, co z mých úst vyslechla, ponechala bez komentáře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tvrdý úder.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.