Nicholas Sparks

THE WEDDING

Copyright © 2003 by Nicholas Sparks

All rights reserved.

Translation © 2005 by Monika Hřebačková

ISBN 978-80-249-4326-9

Cathy,

která ze mě udělala

nejšťastnějšího muže na světě,

protože souhlasila s tím,

že se stane mou ženou.

PODĚKOVÁNÍ

Děkování znamená vždy psinu,

něco, co mám rád,

nejsem ale básník, přiznám na rovinu,

a tak odpusťte, nebudou-li verše správně hrát.

Ze všeho nejdřív chci poděkovat svým dětem,

všechny je velmi miluji,

Miles, Ryan Landon, Lexie i Savannah jsou prima,

jsou pro mě zdrojem zábavy.

Theresa je mou věrnou pomocnicí, na Jamieho spolehnutí je,

mám kliku, že zrovna s nimi pracuji, a doufám,

že to tak zůstane.

Děkuji Denise za filmy podle mých knížek,

Richardovi a Howiemu za obchodní dohody

a Scottymu za vypracovávání smluv.

Byli, jsou a budou mými přáteli.

Děkuji Larrymu, což je šéf a skvělý muž,

a Maureen, ostré jako nůž,

Emi, Jennifer a Edně, protože prostě umí

prodávat knížky tak, že je nikdo nepředhoní.

Existuje ještě spousta dalších,

s nimiž je můj život jedno velké dobrodružství,

proto ještě jednou díky, přátelé a rodino,

díky vám je mi na světě milo.

Úvod

Zajímalo by mě, jestli je možné, aby se člověk zásadně změnil. Nebo mají naše povahy a zvyky tak hluboké kořeny, že s nimi nic nenaděláme?

Je polovina října 2003. Stojím na verandě, kladu si tyto otázky a pozoruji můru, která zoufale tluče křídly o rozsvícené světlo. Jsem sám. Moje žena Jane spí nahoře v ložnici. Když jsem vyklouzl z postele, ani se nepohnula. Je pozdě, už dávno odbila půlnoc a pronikavý vzduch dává tušit příslib brzké zimy. Natáhl jsem si župan v domnění, že se mi chlad nedostane až na kůži, ale ruce se mi roztřásly zimou dřív, než jsem je stačil utopit v kapsách.

Nad hlavou se mi rozprostírá malířské plátno černé jako uhel, poseté stříbřitými hvězdami. Vidím Orion, Plejády, Velkou medvědici, Severní korunu. Dívám se na ně a přemýšlím o minulosti. Nejspíš čekám, že mě ty tečky nad mojí hlavou inspirují. Vyzařují světlo, jež vzniklo před dávnými lety, a já doufám, že mě osvítí, sešlou mi slova, jimiž by možná básník vysvětlil záhady v lidském životě. Ale nic nepřichází.

Nepřekvapuje mě to. Nejsem sentimentální. Kdybyste se zeptali mojí ženy, určitě by vám to potvrdila. Neprožívám filmy a divadelní hry, nikdy jsem nebyl snílek, a pokud jsem vůbec na něco odborník, pak jedině na to, co je kodifikováno v zákoně. Jako právník se specializuji na převody majetku atrávím celé dny – dokonce celé roky života s lidmi, kteří se připravují na smrt. Leckdo si pomyslí, že beru život příliš pragmaticky právě díky své profesi. Ale i kdyby měl pravdu, co s tím nadělám? Nechci se vymlouvat, nikdy jsem se neuchyloval ke lžím. Jen doufám, že až si přečtete následující příběh, budete na tento můj povahový rys nahlížet se shovívavostí.

Ale abyste mě špatně nepochopili. To, že nejsem sentimentální, neznamená, že v sobě nemám ani špetku citu. Někdy zažívám okamžiky, kdy oněmím úžasem. Většinou mě chytají za srdce obyčejné věci: například když stojím mezi obrovskými sekvojemi v Sieře Nevadě, nebo když pozoruji oceán a vlny, tříštící se o mys Hatteras a vysílající k obloze gejzíry slané vody. Minulý týden mi úplně vyschlo v krku při pohledu na otce sesynem. Šli spolu po chodníku a najednou se kluk natáhl a chytil tátu za ruku. Podobných chvilek je spousta. Někdy, když pozoruji oblohu s bachratými mraky, které před sebou žene vítr, úplně ztrácím pojem o čase. Jakmile zaslechnu hřmění, vždycky se snažím co nejrychleji dostat k oknu, abych stihl blesk. A když jako dokonalý šíp ozáří nebe, cítím v sobě narůstat touhu. Ovšem kdybych měl vyjádřit, co mi vlastně v životě chybí, pochybuji, že bych to uměl.

Jmenuji se Wilson Lewis a chci vám vyprávět o jedné svatbě. Je to zároveň historie mého manželství, ale přestože jsme prožili s Jane třicet společných let, musím hned zpočátku přiznat, že jiní toho vědí o manželství mnohem víc. Takže jestli potřebujete radu, ode mě se jí nedočkáte. Jako manžel jsem se často choval sobecky a nevšímavě, a když si to teď uvědomím, mrzí mě to. Nicméně jsem přesvědčen, jak se tak ohlížím zpátky, že v jedné věci si nemůžu nic vyčítat: po celou dobu našeho společného života jsem svoji ženu miloval. Někomu se možná bude zdát tahle poznámka zbytečná, proto dodávám, že jeden čas jsem procházel obdobím, kdy jsem vážně pochyboval, že Jane moje city opětuje.

Samozřejmě že každé manželství se někdy ocitne v krizi. Je to přirozený důsledek toho, když se dva lidé rozhodnou pro běh na dlouhou trať a společně se snaží zvládat všechna úskalí života. Pro vaši informaci: s Jane jsme si prožili smrt obou mých rodičů, úmrtí její matky a nemoc jejího otce. Čtyřikrát jsme se stěhovali. Pokud jde o kariéru, já sice v práci vždycky sklízel úspěchy, ale neobešlo se to bez obětí a kompromisů, abych si svoje postavení udržel. Máme tři děti. Myslím, že ani jeden z nás by své rodičovské zážitky za nic na světě nevyměnil, ale faktem zůstává, že desítky bezesných nocí a časté cesty do nemocnice, když byly děti malé, vysály všechnu naši energii a zanechaly na nás nesmazatelné stopy únavy. A jejich pubertu bych taky nechtěl prožívat znovu, to snad ani nemusím zdůrazňovat.

Všechna tato období člověka pořádně vystresují, a když spolu dva lidé žijí, napětí se střídavě projevuje na obou stranách. Jsem přesvědčen, že právě v tom spočívají výhody i nevýhody manželství. Je dobré, že máte kde si ulevit, ale bohužel to většinou odnese člověk, na kterém vám záleží nejvíc.

Ptáte se, proč o tom mluvím? Protože chci zdůraznit, že přes všechno, co nás potkalo, jsem nikdy, ani na vteřinu, nezapochyboval o citech, jež ke své ženě chovám. Samozřejmě že byly dny, kdy jsme se u snídaně vyhýbali vzájemnému pohledu, přesto jsem o nás nepochyboval. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem si nikdy nepředstavoval, co by se stalo, kdybych se oženil s někým jiným, ale za celá ta léta společného života s Jane jsem ani jednou nelitoval, že jsem si vybral ji a že ona si zvolila mě. Spoléhal jsem se na to, že náš vztah je pevný a stálý, ale nakonec mi došlo, že právě to byla základní chyba. Trklo mě to zhruba před rokem – přesněji řečeno před čtrnácti měsíci. A tohle moje zjištění dalo do pohybu řetězec následujících událostí.

Co se vlastně stalo?

Vzhledem k mým letům si nejspíš řeknete, že jde o nějakou epizodu související s krizí středního věku. Nenadálá touha změnit život, nebo nějaká nečekaná srdeční záležitost. Mýlíte se. Ne, v tom obrovském kolotoči života se můj hřích určitě jeví jako kapka v moři. Za jistých okolností by se dal ve stáří vyprávět jako dobrý vtip. Ale ji zranil, zranilo to nás všechny, a právě proto už musím začít vyprávět.

Bylo dvacátého třetího srpna 2002 a já se právě probudil. Vstal jsem, nasnídal se a pak strávil den v kanceláři jako obvykle. Moje pracovní povinnosti nehrály v tom, co se událo později, žádnou roli. Upřímně řečeno, moc si je nevybavuji, jen si vzpomínám, že nešlo o nic mimořádného. Domů jsem přijel ve stejnou hodinu jako jindy a příjemně mě překvapilo, že Jane chystá kvečeři moje oblíbené jídlo. Otočila se, aby mě pozdravila, a mně se na zlomek vteřiny zdálo, jako by sklouzla pohledem kmé ruce. Jako by ji zajímalo, jestli nedržím ještě něco jiného než kufřík. Ale nenesl jsem nic. Asi za hodinu jsme se společně navečeřeli. Pak Jane začala sklízet ze stolu a já vytáhl právnická lejstra, která jsem si chtěl pročíst. Usadil jsem se s nimi v pracovně, ale sotva jsem otevřel první stránku, moje žena se objevila ve dveřích. Utírala si ruce do utěrky a tvářila se zklamaně. Za ta léta už jsem ten výraz bezpečně poznal, někdy jsem ho i chápal.

„Nechceš mi něco říct?“ zeptala se po chvilce.

Zaváhal jsem. Tušil jsem, že za zdánlivě nevinným dotazem se skrývá víc. Napadlo mě, jestli nebyla u kadeřníka. Pozorně jsem se zadíval na její účes, ale nepřipadal mi nový. Léty jsem se vytrénoval a snažil si podobných věcí všímat. Znejistěl jsem. Stáli jsme naproti sobě a já věděl, že musím s něčím vyrukovat.

„Jak ses celý den měla?“ vypadlo ze mě nakonec.

Místo odpovědi se jen smutně pousmála a odvrátila se.

Teď už samozřejmě vím, o co jí šlo, ale tenkrát jsem jen mávl rukou, připsal to na vrub ženské nevyzpytatelnosti a zabral se zase do práce.

Večer jsem se vplížil do postele a chtěl se uvelebit rovnou ke spánku, jenomže Jane si dlouze a hlasitě povzdechla. Ležela na boku zády ke mně a ramena se jí chvěla. Došlo mi, že pláče. Byl jsem zmatený a čekal jsem, že mi vysvětlí, co ji tak vyvedlo z míry, ale ona mi místo slov nabídla další sérii srdceryvných vzdechů, jak se ze všech sil snažila zahnat slzy.

Podvědomě se mi sevřelo hrdlo. Vyděsil jsem se. Pokusil jsem se nezmatkovat, nemyslet hned na to, že se něco stalo jejímu otci nebo dětem nebo že jí doktor objevil nějakou nemoc. Nechtěl jsem si připustit, že mohlo dojít k něčemu, co nedokážu vyřešit. Chtěl jsem ji utěšit, a tak jsem jí položil ruku na záda.

„Co se stalo?“ zajímal jsem se.

Chvilku jí trvalo, než odpověděla. Znovu si povzdechla a přetáhla si deku přes ramena.

„Všechno nejlepší k výročí,“ vzlykla.

Před devětadvaceti lety jsme se brali, došlo mi příliš pozdě. Vrohu pokoje jsem zahlédl dárky, které mi koupila. Ležely úhledně zabalené na prádelníku.

Jednoduše jsem na to zapomněl.

Nesnažil jsem se z toho vykroutit. Neudělal bych to, ani kdyby se mi nějaká výmluva nabízela. K čemu by to bylo? Samozřejmě jsem se omluvil. Pak jsem se znovu omluvil druhý den ráno, a potom ještě jednou večer. Otevřela lahvičku parfému, který jsem s pomocí mladé prodavačky pečlivě vybral u Belka, usmála se, poděkovala a poplácala mě po stehně.

Seděli jsme vedle sebe na pohovce a já věděl, že ji miluju stejně jako v den, kdy jsme se brali. Jenomže když jsem se na ni podíval, tak jsem si všiml – nejspíš vůbec poprvé – že nervózně sklopila oči a smutně potřásla hlavou. Najednou mě trklo, že vlastně nevím, jestli mě má ještě vůbec ráda.

Kapitola jedna

Je strašné si náhle uvědomit, že vás vaše žena už asi nemiluje. Ten večer si Jane odnesla parfém do ložnice a já ještě několik hodin seděl na gauči a přemýšlel, jak vlastně tahle situace vznikla. Nejprve jsem se přesvědčoval, že Jane prostě jen přehnaně reagovala a já té drobné nepříjemnosti přičítám zbytečně velkou váhu. Ale čím víc jsem o tom dumal, tím víc jsem cítil, že její zklamání nepramení jen ze zapomnětlivosti roztržitého chotě. Ten melancholický smutek z ní vyzařoval už dlouho – a můj prohřešek byl zřejmě poslední kapkou v nekonečném moři bezohledných činů.

Znamenalo pro Jane naše manželství rozčarování? Nechtělo se mi tomu věřit, ale vypadalo to tak. Přemýšlel jsem, jak by se to mohlo odrazit v naší budoucnosti. Zvažuje, jestli mě má opustit, nebo se mnou zůstat? Je vůbec ráda, že si mě vzala? Musím se přiznat, že mě napadaly samé znepokojivé otázky – a odpovědi na ně mě znervózňovaly ještě víc. Do té chvíle jsem totiž automaticky předpokládal, že Jane je se mnou spokojená stejně jako já s ní.

Čím to, že každý cítíme něco úplně jiného?

Asi bych měl začít tím, že podle běžných společenských měřítek jsme vedli celkem obyčejný život. Mezi moje povinnosti patřilo, podobně jako u jiných mužů, finanční zajištění rodiny, proto jsem se soustředil především na budování kariéry. Už třicet let pracuji v New Bernu v Severní Karolíně ufirmy Ambry, Saxon a Tundle a můj příjem – přestože nejde onijak závratnou sumu – nám umožnil pohodlně se zařadit mezi vyšší střední vrstvu. Rád hraju golf, o víkendech zahradničím, poslouchám vážnou hudbu a každé ráno čtu noviny. Jane původně učila na základní škole, ale když se po svatbě narodily děti, věnovala se převážně jim. Vedla domácnost, organizovala náš společenský život a její velkou pýchou bylo album fotografií, které pečlivě sestavovala, abychom měli obrazovou památku na to, co jsme prožili. Kolem cihlového domu jsme si nechali postavit dřevěný plot a na zahradě nainstalovali automatický zavlažovač. Vlastníme dvě auta, jsme členy Klubu rotariánů i Obchodní komory. Během manželství jsme si našetřili na důchod, vzadu na zadním dvorku postavili dřevěnou houpačku, která tam teď trůní nevyužitá, zúčastnili se desítek rodičovských schůzek, pravidelně chodili k volbám a každou neděli přispívali do pokladničky v kostele. Mně je třiapadesát a jsem o tři roky starší než moje žena.

Přestože jsem Jane bezvýhradně miloval, občas jsem se divil, že jsme spolu tak dlouho vydrželi. Téměř ve všem se totiž lišíme. Jistě, protiklady se mohou přitahovat, jenomže já měl vždycky dojem, že jsem ten, kdo z manželství vytěžil víc. Jane pro mě představovala ideál, typ člověka, jakým jsem se toužil stát. Zatímco já trpím sklony k flegmatismu a uvažuji zásadně logicky, Jane je společenská, milá, s vrozenou schopností empatie. Proto ji ostatní mají rádi. Všemu se směje a snadno navazuje přátelství. Za ta léta společného života jsem si uvědomil, že většina mých známých jsou vlastně manželé přítelkyň mojí ženy. Hádám, že u jiných párů naší generace to bude stejné, ale stejně mi podle mě přálo štěstí. Podezírám totiž Jane, že si vždycky vybírala přítelkyně s ohledem na moji osobu, což oceňuji. A jen díky ní mám s kým chodit na večírky. Kdybych se s Jane neseznámil, nejspíš bych žil jako mnich.

To ještě zdaleka není všechno, co na své ženě obdivuji: líbí se mi, že dokáže dávat najevo své city. Jako dítě. Když se jí zmocní smutek, klidně se rozpláče. Když je šťastná, směje se. A nade všechno miluje překvapení. V takových chvílích z ní sálá mladická nevinnost, a přestože překvapení je definováno jako něco nečekaného, Jane úplně stejně vzruší i pouhá vzpomínka na okamžik, kdy nějaké překvapení zažila. Dokáže si ho pamatovat léta. Někdy se ve dne zasní, a když se jí zeptám, na co myslí, s nadšením mi začne vyprávět historku, která mně už dávno vypadla z hlavy. Přiznám se, že tohle mě na ní vždycky fascinovalo.

Na jednu stranu má Jane neuvěřitelně něžné srdce, ale na druhou je v mnohém ohledu silnější než já. Jako každá jižanská žena i ona ctí Boha a rodinu. Ty pro ni představují nejvyšší hodnoty. Dění ve světě vnímá jako černé nebo bílé, správné nebo špatné. O důležitých záležitostech rozhoduje rychle a instinktivně – a téměř vždy dobře –, zatímco já dlouze zvažuji všechny možnosti, a pak jsem generálem stejně až po bitvě. Na rozdíl od své ženy taky myslím mnohem víc na sebe. Schopnost nevnímat sám sebe totiž vyžaduje značnou dávku odvahy, kterou jí, kromě dalších věcí, závidím.

Domnívám se, že odlišnosti, jež mezi námi panují, pramení zrozdílné výchovy. Jane vyrůstala na malém městě se třemi sourozenci a rodiči, obklopena láskou a péčí. Já žil v činžáku ve Washingtonu, byl jsem jedináček. Rodiče pracovali jako advokáti ve státní správě a málokdy se vraceli domů před sedmou večer. Většinu volného času jsem trávil sám a i dnes se nejvíc uvolním v soukromí své pracovny.

Už jsem se zmínil, že máme s Jane tři děti. Samozřejmě je nade všechno miluji, ale přiznávám, že jsou dílem především mé ženy. Ona je porodila, vychovala, proto k ní nejvíc tíhnou. Někdy mi přijde líto, že jsem s nimi netrávil tolik času, kolik bych měl, ale utěšuji se tím, že Jane jim moji nepřítomnost bohatě vynahradila. A jak se zdá, nakonec se z nich stali normální slušní lidé. Dneska jsou dospělí a jdou si vlastní cestou. Naštěstí jen jeden se odstěhoval do jiného státu. Dcery nás často navštěvují – manželka jim vždycky nachystá plnou ledničku oblíbených jídel pro případ, že by chtěly něco zakousnout, což se téměř nikdy nestane – a když přijedou, hodiny vydrží s Jane tlachat v kuchyni.

Sedmadvacetiletá Anna je nejstarší. Černé vlasy a tmavé oči odjakživa dávaly tušit, že z ní vyroste zasmušilá osoba. Pubertu strávila zamčená ve svém pokoji posloucháním melancholické hudby a psaním deníku. Nerozuměl jsem jí. V mojí přítomnosti skoro nikdy nepromluvila a já nechápal, čím jsem si její přezíravost vysloužil. Na všechno, co jsem řekl, reagovala povzdechem nebo obrátila oči v sloup. Když jsem se jí zeptal, jestli ji něco trápí, věnovala mi pohled, jako bych na ni mluvil tatarsky. Mojí ženě to divné nepřipadalo. Prý jde o typické pubertální chování. Jenomže s ní se Anna nikdy bavit nepřestala. Někdy jsem míjel dceřin pokoj a slyšel, jak si s Jane za dveřmi šeptají, ale jakmile mě zaslechly, špitání okamžitě přestalo. Když jsem pak na Jane vyzvídal, o čem si povídaly, jen pokrčila rameny a odbyla mě neurčitým mávnutím ruky. Jako by mě schválně udržovaly v nevědomosti.

Nicméně Anna se nám narodila jako první, proto jsem ji miloval nejvíc. Tohle je věc, s kterou bych se jen tak někomu nesvěřil, ale myslím, že ona to vnímala taky. V poslední době jsem dospěl k závěru, že mě možná měla radši, než se zdálo. Ipřes to zaryté mlčení. Pamatuji si období, kdy jsem si v pracovně čítával poslední vůle nebo smlouvy o správě majetku a ona vklouzla dovnitř. Popocházela sem tam, prohlížela si knihy na policích, občas se pro nějakou natáhla, ale jakmile jsem ji oslovil, zmizela stejně tiše, jako se objevila. Časem jsem se naučil mlčet a to se pak u mě zdržela třeba i hodinu. Pozorovala, jak si škrábu do bloku poznámky, a když jsem se na ni podíval, spiklenecky se na mě usmála. Tahle naše hra se jí líbila. Dnes své nejstarší dceři nerozumím o nic víc než tenkrát, ale ty okamžiky jsou jednou z mála věcí, jež si pamatuji.

V současné době Anna pracuje pro časopis Raleigh News and Observer, ale myslím, že sní o dráze spisovatelky. Na vysoké škole si za hlavní obor vybrala tvůrčí psaní, jenomže povídky, které vyplodila, byly stejně ponuré jako její povaha. Vzpomínám si, jak jsem jednu četl. Pojednávala o mladé dívce, která se stala prostitutkou, aby se mohla starat o nemocného otce, člověka, jenž ji kdysi sexuálně obtěžoval. Když jsem odložil poslední stránku, nevěděl jsem, co si mám myslet.

Anna je momentálně taky bláznivě zamilovaná. Ona, která byla vždycky opatrná a rozvážná a které trvalo celou věčnost, než se k něčemu rozhoupala. Pokud jde o muže, odjakživa si hrozně vybírala, ale naštěstí se mi zdá, že Keith se k mé dceři chová hezky. Chce se stát ortopedem. Vystupuje sebevědomě, jako člověk, jenž už v životě leccos dokázal. Od Jane jsem se dozvěděl, že na první schůzku vzal Annu na pláž u Fort Macon. Pouštěli tam draka. Ještě tentýž týden ho Anna pozvala k nám. Přišel ve sportovním saku, čerstvě oholený, a slabě voněl kolínskou. Potřásli jsme si rukama, pak se mi sebejistě podíval do očí a prohlásil: „Jsem rád, že vás poznávám, pane Lewisi.“ Musím říct, že to na mě zapůsobilo.

Joseph, naše prostřední dítě, je o rok mladší než Anna. Vždycky mi říkal taťko, ačkoliv jinak to slovo nikdo v rodině nepoužíval. A zase – i s Josephem mám jen velmi málo společného. Je vyšší a štíhlejší než já, vždy a všude nosí džíny, a když nás na Díkůvzdání nebo o Vánocích navštíví, jí jenom zeleninu. Jako dítě mi připadal tichý, ale jeho zamlklost, podobně jako uAnny, zřejmě platila jenom na mě. Ostatní si pochvalovali jeho smysl pro humor, ale po pravdě řečeno, já ho nikdy nezaregistroval. Když jsme byli spolu, často jsem měl dojem, že se chce přede mnou vytáhnout.

Po Jane zdědil schopnost empatie. Už jako malý si kousal nehty a strachoval se o druhé, přestože nikdy o nic důležitého nešlo. Moje doporučení, aby šel studovat obchod nebo ekonomii, ignoroval a vybral si sociologii. Dnes pracuje v centru pro týrané ženy v New Yorku a o své práci moc nemluví. Vím, že některá moje životní rozhodnutí nechápe, stejně jako já nerozumím těm jeho, ale i přesto že jsme každý jiný, vedeme spolu debaty, jaké jsem toužil se svými dětmi rozvíjet, už když byly malé. Joseph je velice inteligentní. U státnic na vysoké škole dosáhl nejlepších možných výsledků a spektrum jeho zájmů sahá od východních filosofií k teoretické aplikaci fraktální geometrie. Taky je hodně upřímný – někdy až bolestně – a samozřejmě že tyto rysy jeho povahy pro mě v našich diskusích znamenají nevýhodu. Jeho tvrdohlavost mě občas ničí, ale právě v těch okamžicích jsem na něho neobyčejně hrdý.

Leslie, náš benjamínek, studuje biologii a fyziologii ve Wake Forest. Chce se stát veterinářkou. Místo aby jezdila na prázdniny domů jako většina ostatních studentů, vysedává na mimořádných přednáškách, protože si umanula, že školu dokončí dřív. A odpoledne pracuje na nějaké zvířecí farmě. Ze všech našich dětí je nejspolečenštější a někdy se směje úplně stejně jako Jane. I ona za mnou ráda chodila do pracovny, ale na rozdíl od Anny měla radost, když jsem se jí plně věnoval. Jako malá mi sedávala na klíně a tahala mě za uši. Později mi s oblibou vykládala vtipy. Na policích mám od ní plno dárků, které sama vyráběla: sádrové otisky prstů, výkresy namalované uhlem, náhrdelník z makaronů. Ji bylo snadné milovat. I k dědovi a babičce se vždycky hnala jako první, vrhala se jim do náruče a hlásila se o pusu. V televizi s oblibou sledovala romantické filmy, pěkně stočená na gauči do klubíčka. Nepřekvapilo mě, když ji před třemi roky na střední škole zvolili královnou školního plesu.

Leslie byla odjakživa milá a velkorysá. Na narozeninové večírky zvala vždycky všechny spolužáky, protože se bála, aby někoho neurazila. Jednou, to jí bylo asi devět, našla na pláži ztracené hodinky a celé odpoledne strávila chozením od ručníku k ručníku ve snaze vrátit je majiteli. Ta nám ze všech dětí působila nejméně starostí, a když dnes přijede domů, klidně nechám rozdělanou práci, jen abych si mohl vychutnat její společnost. Okamžitě člověka nakazí dobrou náladou. Kdykoliv si to uvědomím, děkuji Bohu, že nám ji nadělil.

Od té doby, co se děti odstěhovaly, se naše domácnost radikálně změnila. Místo muziky se domem rozlévá ticho, ve spíži vedle sebe nestojí osm různých krabic s přislazovanými cereáliemi, je tam jen jedna, neslazená s vlákninou navíc. Nábytek vložnicích, kde děti spaly, zůstal stejný, ale zmizely plakáty, nástěnky a další drobnosti, připomínající jejich osobnost. Ty pokoje se dnes vlastně ničím neliší. Odevšad vane prázdnota. Vytvořili jsem s Jane skvělý domov pro pětičlennou rodinu, ale najednou je v něm nějak příliš místa. A já zjišťuji, že nostalgicky vzpomínám na dobu, kdy to tu vypadalo jinak. Pamatuji se, jak jsem doufal, že tahle změna úzce souvisí s tím, co v poslední době cítí Jane.

I když tohle vezmu v úvahu, nemůžu nevidět, že se od sebe vzdalujeme, a čím víc o tom přemýšlím, tím zřetelněji se přede mnou rýsuje propast mezi námi. Do manželství jsme vstoupili jako mladý pár, pak se z nás stali rodiče – což jsem vždycky považoval za normální a nevyhnutelný vývoj – ale po devětadvaceti letech jako by se z nás znovu stávali cizinci. Drží nás pohromadě snad jenom síla zvyku. Každý žijeme úplně jinak. Vstáváme v jinou dobu, den trávíme na odlišných místech avečer máme každý svůj rituál. Nevím, co přes den Jane dělá, apřiznám se, že ani já jí o spoustě věcí nevykládám. Kdybych si měl vzpomenout, kdy jsme se spolu bavili o něčem neobvyklém, musel bych se hodně namáhat.

Nicméně právě jeden atypický rozhovor se odehrál zhruba čtrnáct dní potom, co jsem zapomněl na naše výročí.

„Wilsone,“ prohlásila Jane, „musíme si promluvit.“

Podíval jsem se na ni. Dojídali jsme večeři a na stole stála láhev vína.

„Ano?“

„Napadlo mě, že by mohlo být fajn zaletět si do New Yorku astrávit nějakou dobu s Josephem.“

„On nepřijede na prázdniny?“

„Ty jsou až za několik měsíců. Pořád létá on sem, tak jsem myslela, že by to jednou mohlo být naopak.“

Usoudil jsem, že by nám mohlo prospět, kdybychom spolu na pár dní někam vypadli. Nejspíš proto to Jane navrhla. Usmál jsem se a natáhl se pro skleničku s vínem. „To je skvělý nápad,“ souhlasil jsem. „V New Yorku jsme nebyli od té doby, co se tam Joseph odstěhoval.“

Jane se na mě krátce podívala a sklopila oči na talíř. „Ještě něco ti chci říct.“

„Ano?“

„Vím, že máš v práci pořád honičku a že je pro tebe těžký se utrhnout.“

„Myslím, že na pár dní bych si to mohl zařídit,“ prohlásil jsem a v duchu listoval pracovním diářem. Nebude to jen tak, ale zvládl bych to. „Kdy bys chtěla vyrazit?“

„No, víš, to je právě to…,“ soukala ze sebe.

„Co?“

„Wilsone, prosím tě, nech mě domluvit,“ požádala mě. Zhluboka se nadechla a nezastírala, že ji tenhle hovor vyčerpává. „Snažím se ti říct, že si myslím, že by bylo lepší, kdybych jela Josepha navštívit sama.“

Na okamžik jsem nechápal, co tím míní.

„Ty se asi zlobíš, viď?“ znervózněla.

„Ne,“ rychle jsem zavrtěl hlavou. „Je to přece náš syn. Proč bych se na tebe měl kvůli tomu zlobit?“ Abych ukázal, že jsem naprosto klidný, popadl jsem nůž a ukrojil si další kousek masa. „Takže kdy za ním hodláš odjet?“ zeptal jsem se.

„Příští týden,“ odpověděla. „Ve čtvrtek.“

„Ve čtvrtek?“

„Už jsem si koupila letenku.“

Přestože ještě nedojedla, vstala a zamířila do kuchyně. Mimochodem, mému pohledu se pečlivě vyhýbala, takže jsem pojal podezření, že mi chce sdělit ještě něco a jenom neví, jak mi to předložit. Na chvíli jsem u stolu osaměl. Kdybych se otočil, viděl bych její tvář z profilu. Zastavila se u dřezu.

„No, proč ne. Aspoň si trochu užiješ,“ zavolal jsem a doufal, že to zní nenuceně. „A Joseph bude taky rád. Třeba tě vezme někam do společnosti.“

„Možná,“ utrousila. „Jestli bude mít čas…“

Slyšel jsem, že pustila kohoutek. Vstal jsem a odnesl svůj talíř. Jakmile jsem se objevil vedle ní, zmlkla.

„Určitě to bude příjemný víkend,“ dodal jsem.

Vzala ode mě nádobí a opláchla ho.

„Víš, myslela jsem…“ začala.

„Co?“

„Myslela jsem, že bych se tam zdržela nejen na víkend.“

Cítil jsem, jak tuhnu. „Jak dlouho tam chceš zůstat?“ zeptal jsem se.

Opláchla můj talíř a odložila ho stranou.

„Pár týdnů,“ odpověděla.

Samozřejmě že Jane neobviňuji z toho, kudy se naše manželství ubíralo. Podvědomě tuším, že větší díl viny nesu já, i když jsem si ještě nestačil dát dohromady všechna proč a jak. Hned zkraje ovšem musím konstatovat, že jsem nikdy nebyl takový, jakého si mě Jane přála mít. Ani ze začátku našeho manželství. Například vím, že toužila po tom, abych se k ní choval romantičtěji. Tak jako její otec k matce. Tchán byl typ, který večer po večeři držel manželku za ruku a cestou z práce jí občas kupoval kytici růží. Jane vztah svých rodičů od dětství obdivovala. Párkrát jsem zaslechl, jak se po telefonu baví se svojí sestrou Kate a stěžuje si, že se mi romantika příčí. Ne, že bych se schválně nesnažil, jenom zkrátka nechápu, jak může takové cukrování někoho dojímat. U nás doma se líbání a objímání nepěstovalo, takže když mně někdo dával najevo city, cítil jsem se nepříjemně, obzvlášť dělal-li to v přítomnosti mých dětí. Jednou jsem to rozebíral s Janeiným otcem. Navrhl, abych své ženě napsal dopis. „Napiš jí, proč ji miluješ,“ radil mi, „a uveď konkrétní důvody.“ To bylo před dvanácti lety. Já ho tenkrát dokonce poslechl, ale jen jsem čmáral po papíře a marně hledal vhodná slova. Nakonec jsem pero odložil. Na rozdíl od tchána neumím své city rozebírat. Jsem stálý, ano. Spolehlivý, stoprocentně. Nepochybně věrný. Ale romantický, romantický tedy opravdu ne. Připouštím to nerad, ale romantika je mi cizí stejně jako rození dětí.

Zajímalo by mě, kolik mužů má k životu stejný přístup jako já.

Jane odjela do New Yorku. Zavolal jsem jí, ale telefon vzal Joseph.

„Čau, taťko,“ pozdravil krátce.

„Nazdar,“ odpověděl jsem. „Jak se máš?“

„Dobře,“ řekl. Po chvilce, která mi připadala nesnesitelně dlouhá, dodal: „A ty?“

Přešlápl jsem z jedné nohy na druhou. „Je tu všude takový nezvyklý klid, ale jinak to zvládám bez problémů.“ Odmlčel jsem se. „Co máma?“

„Dobrý. Vymejšlím jí program.“

„Nakupujete? Chodíte po památkách?“

„Tak trochu. Hlavně si povídáme. Je to zajímavý.“

Zaváhal jsem. Jak to myslel? Nevypadal, že by měl chuť mi to vysvětlovat. „Hm,“ povzdechl jsem si a snažil se udržet lehký tón. „Je tam někde?“

„No, není. Odběhla do obchodu. Vrátí se za pár minut. Brnkni za chvíli.“

„To je zbytečný, nepotřebuju nic urgentního,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jen jí vyřiď, že jsem volal. Večer budu doma, kdyby se chtěla ozvat.“

„Vyřídím,“ souhlasil. Potom dodal: „Hele, taťko? Chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„Na co?“

„Fakt jsi zapomněl, že máte výročí?“

Musel jsem se dlouze nadechnout. „Jo,“ přiznal jsem se. „Zapomněl.“

„Jak to?“

„Já nevím,“ zamumlal jsem. „Věděl jsem, že se ten den blíží, ale pak mi to najednou úplně vypadlo z hlavy. Nemám pro to žádnou omluvu.“

„Bylo jí to líto,“ vyčetl mi syn.

„Já vím.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. „A pochopil jsi proč?“ ozval se nakonec.

Přestože jsem na Josephovu otázku nic neřekl, myslel jsem si, že odpověď znám.

Jane prostě nechtěla, abychom skončili jako stárnoucí páry, které jsme občas pozorovali, když jsme si vyšli na večeři, a kterých nám vždycky bylo líto.

Asi bych to měl blíž vysvětlit. Tihle staří manželé se k sobě chovali nanejvýš zdvořile. Manžel ženě odtáhl židli nebo jí pomohl z kabátu a ona třeba zase požádala o jídelní lístek. Pak si u číšníka objednali a vzájemně se při tom doplňovali, protože se za ta léta dokonale znali. Vejce nesolit. K toastu máslo navíc. Tak nějak.

Jakmile se obsluha vzdálila, nepromluvili na sebe ani slovo.

Usrkávali nápoje, dívali se z okna a čekali, až jim přinesou jídlo. Pak chvilku komunikovali s číšníkem – například požádali, zda-li by jim nedolil kávu –, ale sotva zmizel, zase se ponořili do vlastních světů. Během večeře působili jako dva cizinci, kteří se náhodou ocitli u stejného stolu. K tomu, aby se dokázali těšit ze společnosti toho druhého, by museli vyvinout tolik námahy, že jim to vlastně nestálo za to.

Možná že přeháním. Třeba ve skutečnosti jejich život zdaleka nebyl tak špatný, ale občas mě nutili k zamyšlení, čím to, že dopadli právě takhle.

A tak zatímco byla Jane v New Yorku, mě najednou začalo děsit, že jsme na nejlepší cestě skončit stejně.

Když jsem vyzvedával Jane na letišti, byl jsem tak nějak divně nervózní. Zvláštní pocit. Ale jakmile jsem uviděl, že vchází do příletové haly a na tváři jí pohrává úsměv, ulevilo se mi. Zamířila ke mně. Počkal jsem, dokud nepřišla blíž, a natáhl se pro její příruční tašku.

„Jak ses měla?“ zeptal jsem se.

„Dobře,“ odpověděla. „Jen nechápu, jak se v tom blázinci může Josephovi líbit. Všude samej shon a rambajs. Já bych to nesnesla.“

„Takže jsi zase ráda doma?“

„Jo,“ přikývla. „Jsem. Ale jsem unavená.“

„To mi nemusíš vykládat. Cestování dokáže člověka utahat.“

Pak jsme chvilku oba mlčeli. Přehodil jsem si její tašku do druhé ruky. „A jak se vede Josephovi?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

„Výborně. Myslím, že od poslední návštěvy u nás trochu přibral.“

„Stalo se ještě něco zajímavýho, o čem ses do telefonu nezmiňovala?“

„Ani ne,“ zavrtěla hlavou. „Joseph hodně pracuje, to je všechno.“

Zaznamenal jsem v jejím hlase stopu smutku, takového toho, co jsem mu nerozuměl. Přemýšlel jsem o něm a pozoroval mladou dvojici nedaleko nás. Objímali se, jako by se neviděli několik let.

„Jsem rád, že jsi zase doma,“ řekl jsem.

Podívala se na mě. Neuhnul jsem očima. Pomalu se obrátila kpojízdnému pásu se zavazadly. „Já vím.“

Takhle vypadal náš vztah před rokem.

Kéž bych mohl říct, že se stav věcí po jejím příjezdu z New Yorku zlepšil, ale bohužel se tak nestalo. Náš život šel dál jako dřív. Žili jsme si každý po svém a dny plynuly, jeden den jako druhý. Jane se na mě nezlobila, ale netvářila se ani šťastně. Snažil jsem se, jenomže jsem v podstatě nevěděl, co mám dělat. Aniž bych tomu uměl zabránit, dál mezi námi rostla zeď lhostejnosti. Na sklonku podzimu, tři měsíce potom, co jsem zapomněl na naše výročí, jsem byl z našeho vztahu natolik nervózní, že jsem se rozhodl promluvit si s Janeiným otcem.

Jmenuje se Noah Calhoun, a jestli ho znáte, tak určitě chápete, proč jsem se za ním vydal. Před jedenácti lety se přestěhoval se svojí ženou Allií do pečovatelského domu v Creekside. Po šestačtyřiceti letech manželství. Pamatuji se, jak tam bydleli spolu, jenomže před pár lety zůstal Noah sám. Vešel jsem k němu do pokoje, ale nenašel ho tam. Nepřekvapilo mě to. Většinu času sedával na lavičce u rybníka a já si vzpomínám, že jsem popošel k oknu, abych se ujistil, jestli tam skutečně je.

Ani z té dálky ho nebylo těžké poznat: bílé chomáčky vlasů mu lehce povlávaly ve větru, nahrbená postava ve světle modré vestě, kterou mu Kate nedávno upletla. Noahovi bylo osmdesát sedm. Vdovec s prsty pokroucenými artrózou asvachrlatým zdravím. V kapse nosil nitroglycerin, měl rakovinu prostaty, ale největší starost lékařům dělal jeho duševní stav. Před pár lety si nás s Jane posadili v kanceláři a vážně se na nás zadívali. Pan otec trpí halucinacemi, informovali nás, a zdá se, že se to zhoršuje. Moc jsem jim nevěřil. Znal jsem tchána lépe než ostatní, rozhodně lépe než doktoři. Jeho a Jane jsem považoval za své nejlepší přátele. Když jsem u rybníka uviděl Noahovu osamělou postavu, přepadla mě lítost nad tím, co všechno už musel oželet.

Ovdověl před pěti lety, ale cynik by řekl, že jeho manželství skončilo mnohem dřív. Allie totiž v posledních letech života trpěla Alzheimerovou chorobou. Osobně jsem dospěl k závěru, že je to skutečně zákeřná nemoc. Pomaličku ničí všechno, čím člověk kdysi byl. Kým vlastně jsme bez vzpomínek, bez snů? Sledovat, jak nemoc postupuje, připomínalo zpomalené záběry filmové tragédie. Ty návštěvy u Allie jsme s Jane těžko snášeli. Jane si chtěla zapamatovat matku v plné síle, proto jsem ji k návštěvám nikdy nenutil. Ani pro mě to nebylo jednoduché. Ovšem nejtěžší to měl Noah.

Ale to je jiná kapitola.

Vyšel jsem z jeho pokoje a zamířil na dvůr. Na podzimní ráno bylo chladno. Listí ve slunečních paprscích hrálo všemi barvami a vzduch voněl kouřem z komínů. Hlavou mi blesklo, že tuhle část roku měla Allie nejraději. Mířil jsem k Noahovi a cítil jeho osamělost. Jako obvykle krmil labuť. Zastavil jsem se před ním a na zem položil tašku s chlebem. Noah chtěl, abych mu při každé návštěvě přinesl tři chleby.

„Ahoj, Noahu,“ pozdravil jsem. Mohl jsem ho oslovit táto, stejně jako Jane říkala mému otci, ale nikdy mi to pořádně nešlo z pusy. Myslím, že Noahovi křestní jméno nevadilo.

Otočil se za mým hlasem.

„Nazdar, Wilsone,“ odpověděl. „To jsi hodnej, že ses stavil.“

Položil jsem mu ruku na rameno. „Jak se vede?“

„Mohlo by to bejt lepší,“ postěžoval si. Potom se potměšile ušklíbl a dodal: „Ale taky horší.“

Takhle jsme začínali každý náš rozhovor. Ukázal rukou na lavičku a já se posadil vedle něj. Zadíval jsem se na rybník. Po hladině plavalo spadané listí. Připomínalo kaleidoskop. Zbytek vody se leskl a odrážel oblohu bez mráčku.

„Přišel jsem se tě na něco zeptat,“ pokračoval jsem.

„Vážně?“ Noah ulomil kus chleba a hodil ho do vody. Labuť ho popadla do zobáku a napřímila krk, aby mohla polknout.

„Týká se to Jane,“ vysvětloval jsem.

„Jane,“ zamumlal. „Jak se má?“

„Dobře,“ přikývl jsem a rozpačitě se zavrtěl. „Myslím, že přijde později.“ Nelhal jsem. V posledních letech jsme Noaha navštěvovali často, někdy společně, někdy každý zvlášť. Zajímalo mě, jestli se o mně v mé nepřítomnosti bavili.

„A co děti?“

„Ty se mají taky fajn. Anna píše články do novin a Joseph si konečně našel nový byt. Myslím, že v Queensu, ale blízko metra. Leslie jela tenhle víkend kempovat se známými na hory. Tvrdí, že zkoušky ve škole zvládá bez problémů.“

Přikývl, aniž by spustil oči z labutě. „Máš ohromný štěstí, Wilsone,“ prohlásil. „Doufám, že si uvědomuješ, že máš obrovský štěstí. Ze všech dětí ti vyrostli šikovný lidi.“

„Jo, to si uvědomuju,“ přitakal jsem.

Zmlkli jsme. Zblízka jsem viděl, jak má obličej zbrázděný hlubokými vráskami, a pod kůží na rukou mu prosvítaly žíly. Kolem nás bylo pusto a prázdno, mrazivý vzduch držel všechny doma.

„Zapomněl jsem, že jsme měli výročí,“ řekl jsem.

„Vážně?“

„Devětadvacáté,“ dodal jsem.

„Mmmm.“

Za námi vítr šustil s listím.

„Dělám si o nás starosti,“ vyklopil jsem ze sebe.

Noah se na mě podíval. Nejprve mě napadlo, že se zeptá, proč si dělám starosti, ale místo toho jen přimhouřil oči, jako by se mi snažil číst z tváře. Potom se otočil a hodil labuti další kus chleba. Když promluvil, jeho hlas zněl měkce a tiše. Baryton stárnoucího muže okořeněný jižanským přízvukem.

„Pamatuješ se, jak Allie onemocněla? Jak jsem jí předčítal?“

„Ano,“ odpověděl jsem a nechal se zaplavit vzpomínkami. Předčítal jí z poznámek, které sepsal, ještě než se přestěhovali do Creekside. Byl to příběh, jak se do Allie zamiloval. Někdy se pak stalo, že se Alliin stav přechodně zlepšil, i přes pokročilé stadium nemoci. Ty světlé okamžiky nikdy netrvaly dlouho – a jak ji Alzheimer pohlcoval, postupně mizely –, ale když nastaly, byl to tak radikální obrat, že se do Creekside sjížděli doktoři v naději, že tuto proměnu pochopí. Občas zkrátka předčítání na Allii zabíralo, nicméně příčinu odborníci nikdy neodhalili.

„Víš, proč jsem to dělal?“ zeptal se mě.

Položil jsem si ruce do klína. „Myslím, že vím,“ odpověděl jsem. „Protože to Allii pomáhalo. A protože jsi jí to slíbil.“

„Jo, jo,“ přikývl. „To je pravda.“ Odmlčel se a já slyšel jeho sípavý dech. Hvízdavý zvuk jako ze starého akordeonu. „Ale to nebyl jedinej důvod. Taky jsem to dělal kvůli sobě. Málokdo to chápal.“

I když se jeho hlas vytratil, věděl jsem, že ještě neskončil, aproto jsem mlčel. V tom tichu náhle labuť přestala kroužit po rybníku a začala se k nám přibližovat. Kromě černé skvrny na prsou, asi tak o velikosti dolaru, byla celá krémově bílá. Jakmile Noah opět promluvil, zastavila se na místě. „Víš, na co nejradši vzpomínám z těch dobrejch dnů?“ zeptal se.

Dobré dny znamenaly chvíle, kdy ho Allie rozpoznala. Zavrtěl jsem hlavou. „Ne.“

„Jak se do mě znovu zamilovala,“ povzdechl si. „Vidím to před sebou, jako by to bylo včera. Když měla dobrej den, připadal jsem si, jako bychom se právě seznámili.“

Usmál se. „Takhle jsem to myslel, když jsem říkal, že jsem to dělal taky kvůli sobě. Vždycky když jsem jí předčítal, jako bych se jí znovu dvořil. Někdy, ale jenom někdy, se do mě opravdu znovu zamilovala, přesně jako kdysi dávno. A to byl skvělej pocit. Kolik lidí dostane tuhle šanci? Aby se do tebe znovu zamiloval ten, koho máš rád?“

Noah ode mě nečekal odpověď a já mu ani žádnou nenabídl.

Pak jsme si ještě asi hodinu povídali o dětech a o zdraví. O Jane nebo o Allii už nepadlo ani slovo. Když jsem odešel, znovu jsem o našem setkání přemýšlel. Navzdory upozornění doktorů mi Noah připadal celkem bystrý. Pamatoval si, že mám přijít, a dokonce pochopil důvod mé návštěvy. A svým typicky jižanským způsobem mi poskytl nepřímou odpověď na mé trápení.

Už jsem věděl, co udělám.

Kapitola dvě

Chtěl jsem se své ženě začít znovu dvořit.

Zní to jednoduše, že? Co by mohlo být snazšího? Koneckonců moje situace mi dokonce skýtala několik výhod. Žili jsme s Jane ve stejném domě, a po třiceti letech strávených společně jsem přece jen nemusel začínat úplně od nuly. Vzájemně jsme znali své rodiny, humorné historky z dětství, čím jsme se kdy živili a v čem se naše cíle shodují nebo případně čím se liší. Nemuseli jsme před sebou nic předstírat, protože drobné nedostatky, které lidé na začátku vztahu obvykle tají, už stejně dávno vyšly najevo. Moje žena například ví, že chrápu, takže to před ní nemusím skrývat. Já ji na oplátku viděl, když měla chřipku, a ani mi nevadí, když ráno vstane z postele a je rozcuchaná.

Zvažoval jsem tyto praktické skutečnosti a dospěl k závěru, že získat zpátky Janeinu lásku by mělo být relativně jednoduché. Budu se prostě snažit navodit situaci jako na začátku našeho vztahu – podobně to přece dělal Noah při předčítání. Pak jsem se znovu zamyslel. No jo, ale vždyť já vlastně nikdy pořádně nepochopil, co na mně Jane vidí. Odjakživa jsem se považoval za zodpovědného člověka, jenomže to zrovna nebyla vlastnost, kterou by za mého mládí ženy nějak zvlášť oceňovaly. Patřil jsem totiž k nové poválečné generaci, ke generaci překypující smělostí, odvahou a nadšením.

S Jane jsem se poprvé setkal v roce 1971. Bylo mi čtyřiadvacet, druhým rokem jsem studoval práva na Dukeově univerzitě a většině vrstevníků jsem připadal moc seriózní. Žádný spolubydlící se mnou nevydržel déle než jeden semestr, protože jsem se po večerech učil a věčně svítil dlouho do noci. Pro spolužáky se univerzitní život skládal hlavně z volných víkendů, které přes týden narušovaly nudné přednášky. Já bral studium svědomitě jako přípravu na budoucí povolání.

Už tenkrát jsem se považoval za uzavřeného člověka, ale teprve Jane o mně prohlásila, že jsem nesmělý. Potkali jsme se jedno nedělní ráno v kavárně ve městě. Byl začátek listopadu a vzhledem k tomu, že jsem pracoval v Law Review, potřeboval jsem trochu dohnat učení. Znervózňovalo mě, když jsem byl v něčem pozadu. Zajel jsem tedy do kavárny a doufal, že tam najdu klid, nikdo mě nebude znát a nebude mě rušit.

Jane přišla k mému stolu a já si u ní objednal. I dneska si ten okamžik dovedu živě vybavit. Měla tmavé vlasy svázané do culíku a čokoládové oči, které v opáleném obličeji nápadně vynikaly, světle modré šaty a přes ně uvázanou tmavě modrou zástěru. Zaujalo mě, s jakou lehkostí se na mě usmála, jako by ji těšilo, že jsem se usadil právě v jejím rajonu. Zeptala se mě, co si dám – okamžitě mě uhodil do uší typicky lenivý jižanský přízvuk, jímž se mluví na východě Severní Karolíny.

Tenkrát jsem ještě netušil, že ji nakonec pozvu na večeři. Druhý den jsem se jel znovu učit do města a v kavárně požadoval stejný stůl. Posadil jsem se a Jane se na mě znovu usmála. Potěšilo mě, že si mě pamatuje. Mé víkendové návštěvy pokračovaly přibližně měsíc. Za tu dobu jsme se spolu ani jednou nedali do řeči, ani jsem se jí nezeptal na jméno. Ale kdykoliv se zastavila u mého stolu, aby mi dolila kávu, nedokázal jsem se na nic soustředit. Nevím proč, ale zdálo se mi, že voní skořicí.

Abych byl upřímný, jako mladík jsem se v přítomnosti osob opačného pohlaví necítil zrovna příjemně. Na střední škole jsem nevynikal v atletice, ani jsem nepracoval ve studentské radě, což byly mezi děvčaty dvě nejoblíbenější kategorie. Docela rád jsem hrál šachy a založil jsem šachový kroužek, který měl svého času až jedenáct členů. Bohužel, žádná dívka tam nedocházela. Na vysoké jsem se odvážil pozvat na schůzku asi tak šest děvčat, přestože mi chyběly zkušenosti. A rande se mi většinou líbila. Jenomže jsem si dal závazek, že dokud nebudu finančně zajištěn, nemůžu se vázat, proto jsem se ani s jednou z těch dívek nesblížil a poměrně rychle na ně zapomněl.

Jenomže na servírku s culíkem jsem myslíval i ve chvílích, kdy jsem zrovna neseděl v kavárně, a dokonce jsem se přistihl, že si ji představuji v okamžicích, kdy bych to nejméně čekal. Nejednou se mi kvůli ní při hodině rozutekly myšlenky. Třeba jsem snil, jak v tmavomodré zástěře chodí po přednáškovém sále a rozdává nám jídelní lístky. Styděl jsem se za ty fantazie, ale nedokázal jsem se jich zbavit.

Nevím, jak by to nakonec dopadlo, kdyby se iniciativy nechopila ona. Jednou ráno jsem se opět učil v oblacích cigaretového kouře, valícího se ze sousedních boxů, když se venku strhl liják. Byl to prudký déšť, bouřka, která se přihnala z hor. Měl jsem s sebou samozřejmě deštník, protože něco podobného se dalo čekat.

Zastavila se u mého stolu a já zvedl oči v domnění, že mi chce dolít kávu, jenomže tentokrát měla zástěru přehozenou přes ruku. Culík si rozpustila a vlasy jí volně spadaly na ramena.

„Nedoprovodil byste mě k autu?“ zeptala se. „Nechce se mi moknout a vy, jak vidím, máte deštník.“

Nedokázal jsem její prosbu odmítnout, proto jsem si sbalil věci, přidržel jí otevřené dveře a bok po boku jsme vykročili na ulici plnou obrovských louží. Dotýkala se mě ramenem. Kličkovali jsme po chodníku mezi potoky vody. Představila se mi a ještě mi prozradila, že bydlí na Meredithu, což byla dívčí kolej, studuje angličtinu a po škole chce učit malé děti. Já toho moc nenamluvil, protože jsem se soustředil hlavně na to, aby zůstala suchá. Když jsme došli k jejímu autu, očekával jsem, že hned nasedne, ale místo toho se ke mně obrátila.

„Ty jsi takový nesmělý,“ řekla.

Nevěděl jsem, jak na to mám reagovat. Musela to vyčíst z mého výrazu, protože se rozesmála.

„To nevadí, Wilsone. Mně se náhodou nesmělí kluci líbí.“

Nějakým záhadným způsobem zjistila, jak se jmenuju, ale kupodivu mě to nezaskočilo. Stála tam v lijáku, řasenka jí stékala z očí na tváře a já nebyl schopen jiné myšlenky, než že jsem krásnější stvoření v životě neviděl.

Moje žena je pořád krásná.

Samozřejmě už ne tak jako za mlada. Ale má v sobě ten druh krásy, který se věkem prohlubuje. Její kůže je stále jemná na dotek, i když se jí kolem očí tvoří vějířky vrásek. Zakulatila se v bocích, ani břicho už nemá ploché, ale pořád mě vzrušuje, když ji pozoruji, jak se v ložnici svléká.

V posledních letech jsme se moc často nemilovali a když, nebylo to zdaleka tak spontánní a vášnivé jako kdysi. Ale samotný sex mi tolik nechyběl. Spíš mi vadil nepřítomný pohled v Janeiných očích, nedostatek touhy, doteků, náznaků, které by mě ujistily, že mě chce stejně silně jako já ji. Něco, cokoliv, čím by mi dala najevo, že jí na mně záleží.

Ale jak toho mám docílit, lámal jsem si hlavu. Ano, věděl jsem, že se Jane musím začít dvořit, jenomže najednou mi došlo, že to zdaleka nebude tak jednoduché, jak jsem si původně myslel. To, že se důvěrně známe, mi situaci neulehčí, naopak to moje postavení ztíží. Vezměme si například naši konverzaci při večeři. Byla rutinní a křečovitá. Po návštěvě u Noaha jsem několik týdnů trávil všechna odpoledne v práci tím, že jsem vymýšlel témata, o nichž bychom se mohli večer bavit, ale kdykoliv jsem přišel s něčím novým, hovor nepřirozeně vázl a po chvilce jsme stejně zmlkli a vrátili se k tomu, co dělají děti, moji klienti nebo zaměstnanci firmy.

Uvědomil jsem si, že náš život běží v zajetých kolejích, což koživení vášně rozhodně nenapomáhá. Během let jsme si zvykli každý na jiný denní režim, protože to tak lépe odpovídalo našim povinnostem. V době, kdy jsme založili rodinu, jsem trávil dlouhé hodiny v práci – včetně večerů a víkendů – aby mě, až dozraje čas, považovali za solidního partnera. Nikdy jsem si nevybíral celou dovolenou, přestože jsem na ni měl nárok. Možná jsem byl až přehnaně horlivý ve snaze zapůsobit na Ambryho a Saxona, ale rodina se rozrůstala a já nechtěl zbytečně riskovat. Teprve teď si uvědomuji, že touha uspět v práci vkombinaci s mojí přirozenou uzavřeností mě na míle vzdálila od mých blízkých. Najednou mě zaskočil nepříjemný dojem, že jsem byl doma vždycky na vedlejší koleji.

Zatímco já se maximálně věnoval kariéře, Jane měla plné ruce práce s dětmi. Dětské aktivity se rozrůstaly, jejich náročnost stoupala a občas se stávalo, že jsme se jen míjeli ve dveřích. Přiznávám, že v jistých obdobích jsme častěji večeřeli každý zvlášť než společně, a přestože mě to čas od času zaráželo, neudělal jsem nic, abych to změnil.

Asi jsme si na takový způsob života zvykli, a když jsme se přestali řídit dětskými potřebami, najednou jsme neuměli vyplnit prázdnotu mezi námi. Stav našeho vztahu mě trápil, jenomže snaha změnit každodenní stereotyp mi připadala stejně marná jako dlabání žuly polévkovou lžící.

Neříkám, že jsem se o změnu vůbec nepokusil. Například v lednu jsem si koupil kuchařku a začal připravovat sobotní večeře. Nutno dodat, že některé moje výtvory byly skutečně originální a chutnaly skvěle. Kromě pravidelného hraní golfu jsem třikrát týdně chodil ráno běhat a doufal, že aspoň trochu zhubnu. Pár odpolední jsem dokonce strávil v knihkupectví listováním v psychologických knihách a hledal nápady, co ještě bych mohl udělat. Co radí odborníci, jestliže potřebujete vylepšit manželství? Buďte k partnerovi dostatečně pozorní. Lichoťte mu. Dávejte najevo uznání a otevřeně projevujte náklonnost. Ano, to mi připadalo logické, proto jsem se na tyto čtyři věci zaměřil. Večer jsem trávil víc času s Jane místo probírání se spisy ve své pracovně, chválil jsem ji, když mluvila o tom, co celý den dělala, pozorně jsem ji sledoval a přikyvoval, aby věděla, že ji poslouchám.

Nedělal jsem si iluze, že mám zázračný všelék, který bude okamžitě fungovat a probudí v mé ženě vyhaslou náklonnost kmojí osobě. Věděl jsem, že nejde o záležitost na pár dní. Jestliže jsme se od sebe vzdalovali devětadvacet let, bylo mi jasné, že několikatýdenní úsilí znamená pouze začátek dlouhého procesu sbližování. Jenomže pokud jsem vůbec dosáhl nějakého zlepšení, tak mnohem menšího, než jsem čekal. Koncem jara jsem došel k závěru, že kromě všech těch drobných každodenních změn musím podniknout ještě něco jiného, něco zásadního. Něco, co by Jane ukázalo, že pro mě je a vždycky byla tím nejdůležitějším člověkem v životě. Pak jsem si jednou večer prohlížel rodinná alba a v hlavě se mi začala rodit myšlenka.

Druhý den ráno jsem se vzbudil a překypoval energií a odhodláním. Svůj plán jsem potřeboval provést tajně, takže jsem na to šel hned od začátku strategicky. Ze všeho nejdřív jsem si na poště pronajal schránku. Dál jsem se nedostal, protože Noaha sklátila mrtvice.

Nebyl to jeho první záchvat, ale tentokrát to vypadalo vážně. Zůstal v nemocnici téměř osm týdnů a moje manželka věnovala jeho péči všechnu svoji pozornost. Každý den za ním chodila do špitálu a večer padala únavou. V tom rozrušení si mé snahy vzkřísit náš vztah prostě nevšimla. Konečně se Noah zotavil natolik, že se mohl vrátit do Creekside. Znovu začal krmit labuť u rybníka, ale myslím, že doma nás plně zasáhlo vědomí, že už s námi třeba moc dlouho nebude. Jane plakala a já jí celé hodiny utíral slzy. Zkrátka jsem ji utěšoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svatba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.