THE NOTEBOOK

Copyright © 1996 by Nicholas Sparks

This edition published by arrangement with Warner Books, Inc., New York, New York, USA.

All rights reserved

Translation © Věnceslava Lexová, 1998

ISBN 978-80-249-4069-4

Tuto knihu

s láskou věnuji Cathy,

své ženě a přítelkyni

PODĚKOVÁNÍ

Příběh vychází v této podobě díky dvěma mimořádným

lidem, jimž děkuji za všechno, co pro to učinili.

Můj dík patří agentce Therese Parkové,

která mě vytrhla ze smutku. Děkuji za vaši laskavost,

trpělivost a mnoho hodin, jež jste strávila

při spolupráci se mnou.

Budu vám za to navždy vděčný.

Děkuji Jamiemu Raabovi, svému nakladateli,

za jeho moudrost, humor a dobrosrdečnou povahu.

Děkuji vám za to, že psaní této knihy pro mě bylo

nádherným zážitkem, a jsem rád,

že vás mohu nazývat svým přítelem.

Zázraky

Kdo jsem? A jak asi tenhle příběh skončí? Vysoko na obloze se už objevilo slunce a já sedím u okna zamlženého dechem uplývajícího života. Dneska ráno je na mě pohled pro bohy: dvě košile, tlusté kalhoty, kolem krku dvakrát obtočená šála, jejíž konce jsem zastrčil do huňatého svetru, který mi před třiceti lety upletla má dcera k narozeninám. Termostat v mém pokoji je nastaven na maximum a přímo za mými zády sálá menší teplomet. Chrčí a sténá a vyplivuje horký vzduch jako pohádkový drak, a přesto se mé tělo chvěje chladem, jehož se nikdy nemohu zbavit. Je to chlad osmdesátiletého těla. Osmdesát let, říkám si někdy, a třebaže jsem si vědom svého věku a přijímám ho, stále mě překvapuje, že jsem se nedokázal zahřát od doby, kdy se George Bush stal prezidentem. Zajímalo by mě, jestli se takhle cítí každý člověk mého věku.

Můj život? Není snadné ho popsat. Rozhodně nebyl tak fantasticky mimořádný, jak jsem si ho snad představoval, ale ani jsem se nikde nezavrtával jako sysel. Spíš se podobal spolehlivé akcii: dost stabilní, víckrát nahoře než dole, s postupnou stoupající tendencí. Dobrá koupě, šťastná koupě – tohle rozhodně nemůže o svém životě říct každý. Ale nevykládejte si to špatně. Nejsem ničím zvláštní, tohle vím bezpečně. Jsem obyčejný člověk s obyčejnými myšlenkami, vedl jsem a vedu obyčejný život. Nikdo mi nikdy nepostavil pomník a mé jméno bude brzy zapomenuto. Miloval jsem však druhého celým svým srdcem a celou svou duší – a to mi vždycky stačilo. Romantici by tohle mohli nazvat příběhem lásky, cynici to považují za tragédii. V mé duši je od každého trochu. Nehledě na to, jaký názor si uděláte na konci, nic to nezmění na skutečnosti, že je v tom obsažena valná část mého života a cesta, kterou jsem si zvolil. Nestěžuji si na tuto cestu a na místa, kam mě zavedla. Spousta jiných stížností by možná zaplnila i cirkusové šapitó, avšak cesta, kterou jsem si vybral, byla vždycky správná. Nikdy jsem nezatoužil ji změnit.

Čas se bohužel podepisuje i na životní dráze. Je sice přímá jako vždy, ale teď je poseta kameny a štěrkem, které se na ní během života nahromadily. Ještě před třemi lety jsem to mohl docela klidně ignorovat, ale dnes už to není možné. Celé mé tělo je prostoupeno nemocí. Nejsem silný ani zdravý. Připadám si jako starý balonek, jaké jsme kdysi nosívali na večírky – teď je už houbovitý, čím dál víc měknoucí a splaskávající.

Zakašlu a s přimhouřenýma očima pohlédnu na hodinky. Uvědomuji si, že je čas jít. Zvednu se ze svého místa u okna a šourám se přes pokoj ke stolu, z něhož zvednu zápisník, který jsem četl snad už stokrát. Neotvírám ho a nedívám se do něj, ale vsunu ho do podpaží a pokračuji v cestě k místu, kam se musím dobelhat.

Kráčím po dlaždicových podlahách, bílých, šedě žíhaných, jako jsou mé vlasy i vlasy většiny zdejších lidí, i když jsem teď ráno na chodbě úplně sám. Všichni pobývají ve svých pokojích, sami, jen s televizí, ale na to jsou zvyklí, stejně jako já. Člověk si může zvyknout na všechno, je-li mu dopřáno dost času.

V dálce zaslechnu tlumené zvuky pláče a vím přesně, kdo je vyluzuje. Pak mě uvidí sestřičky, usmějeme se na sebe a vzájemně se pozdravíme. Jsou to mé přítelkyně a často spolu hovoříme, přesto určitě vím, že se diví, čím denně procházím. Naslouchám, co si mezi sebou začnou špitat, když je míjím. „Už zase jde,“ slyším, „doufám, že to dobře dopadne.“ Ale přímo mi nic neřeknou. Jistě se domnívají, že by mě bolelo mluvit o tom tak časně ráno, a protože se moc dobře znám, myslím, že asi mají pravdu.

Za minutu jsem u toho pokoje. Dveře už jsou pro mě otevřené, jako vždycky. V místnosti jsou dvě další osoby, a i ony se usmívají, když vstoupím. „Dobré jitro,“ řeknou zvesela. Já se hned vyptávám, jak se mají jejich děcka, co škola a blížící se prázdniny. Chvilku se bavíme bez ohledu na neustávající křik. Zdá se, že si ho obě ženy nevšímají, jako by si na něj zvykly a ohluchly, a já taky.

Usedám na židli, která jako by se už tvarem přizpůsobila mému tělu. Sestřičky pomalu dokončují svou práci. Už ji oblékly, ale ona stále křičí. Vím určitě, že se zklidní, až odejdou. Vzrušení každého nového rána ji vždycky rozčilí, a ani dnešek není výjimkou. Nakonec ošetřovatelky vytáhnou rolety a vycházejí z pokoje. Když jdou kolem mne, obě se s úsměvem lehce dotknou mé paže. Zajímalo by mě, co to znamená.

Vteřinu jen tak sedím a dívám se na ni, ale ona mi pohled nevrací. Chápu, vždyť přece neví, kdo jsem. Pro ni jsem cizinec. Pak se odvrátím, skloním hlavu a tiše se modlím, aby mi Bůh dal sílu, kterou, jak vím, budu potřebovat. Vždycky jsem měl pevnou víru v Boha i ve velkou moc modlitby, ačkoli musím upřímně přiznat, že ještě existuje spousta otázek, na něž si přeji dostat odpověď rozhodně dřív, než odejdu.

Teď jsem připraven. Nasazuji si brýle a z kapsy vytahuji lupu. Než otevřu zápisník, na moment ji odložím na stůl. Musím dvakrát olíznout svůj zkroucený prst, než se mi podaří přes ohmatané desky rozevřít knížečku na první stránce.

Těsně předtím, než začnu předčítat svůj příběh, se mi vždycky rozvíří v hlavě myšlenky a já se sám sebe ptám: Stane se to dnes? Nevím, protože tohle se předem nedá odhadnout, a vlastně na tom ani nezáleží. To, co mě drží a žene dál, je možnost, nikoli záruka, určité sázky z mé strany. Nazvěte mě třeba snílkem, pošetilcem nebo čímkoli jiným, ale já věřím, že všechno je možné.

Uvědomuji si, že věda i nepřízeň osudu jsou proti mně. Nicméně věda nemůže dát na všechno vyčerpávající odpověď. A proto mi zůstává víra, že zázraky, jakkoli nevysvětlitelné nebo neuvěřitelné, skutečně existují a mohou se stát bez ohledu na přirozený řád věcí. Tudíž znovu, stejně jako každý jiný den, začínám nahlas předčítat ze svého zápisníku, aby to slyšela – a doufám, že zázrak, který se dostavil, aby ovládl můj život, přijde ještě jednou.

A možná, jen možná, se to stane.

Duchové

Byl začátek října 1946 a Noah Calhoun pozoroval, jak se blednoucí slunce čím dál víc vzdaluje od malebného kruhového zápraží jeho domu postaveného ve stylu plantážnických obydlí. Rád tu po večerech sedával, hlavně po namáhavé celodenní práci, a nechával myšlenky bloudit bez jakéhokoli vědomého cíle. Byl to jeho způsob odpočinku, rutina, kterou se naučil od svého otce.

Zvlášť ho těšil pohled na stromy a jejich odrazy na hladině řeky. Stromy v Severní Karolíně jsou koncem podzimu mimořádně krásné, zelené, žluté, rudé, oranžové a se spoustou různých odstínů. Jejich oslňující barvy září spolu se sluncem. Noah Calhoun si snad už po sté kladl otázku, zda původní majitelé této usedlosti trávili své večery jako on a napadaly je stejné myšlenky.

Dům byl postaven v roce 1772 a patřil mezi nejstarší a nejrozlehlejší stavení v New Bernu. Původně sloužil jako obytný dům na pracovní plantáži a Noah ho koupil hned po skončení války. Uplynulých jedenáct měsíců ho dával do pořádku a na jeho opravy utratil celé jmění. Reportér z jedněch novin v Raleigh o tom před několika týdny napsal článek, v němž tvrdil, že jde o jednu z nejlepších restaurátorských prací, jaké kdy viděl. Tahle pochvala se týkala hlavně domu. Něco jiného byly zbylé části majetku – a právě tam teď Noah trávil většinu dní.

Dům stál na dvanácti akrech přilehlých k Brices Creek. Noahovi dalo velkou práci opravit dřevěný plot ohraničující tři další strany pozemku a vyměnit trouchnivějící sloupky, do nichž se už dali termiti. Zdaleka s tím ještě nebyl hotov, zejména na západní straně. Když navečer odkládal nářadí, uvědomil si, že si musí nechat přivézt další stavební dříví. Vešel do domu, vypil sklenici sladkého čaje a osprchoval se. Vždycky se večer sprchoval, aby voda odplavila z jeho těla špínu i únavu.

Pak si sčesal vlasy dozadu, navlékl vybledlé džíny a modrou košili s dlouhým rukávem, nalil si další sklenku sladkého čaje a znovu se vrátil na zápraží, kde si sedl, jak to v tuhle dobu dělával každý večer.

Napjal paže nad hlavou, pak je rozpažil do stran a udělal pár protahovacích cviků. Teď se cítil dobře, naplnil ho pocit čistoty a svěžesti. Měl unavené svaly a věděl, že ho budou zítra trochu bolet, ale potěšilo ho, že zvládl víc práce, než předpokládal.

Sáhl po kytaře, přičemž si vzpomněl, jak na ni hrával jeho otec – a uvědomil si, jak moc ho postrádá. Vyloudil jeden akord, utáhl dvě struny, a pak znovu zabrnkal. Tentokrát to zaznělo docela dobře, a tak začal hrát. Šerem se nesla měkká a tichá hudba. Zpočátku si chvíli pobrukoval, posléze, když ho obklopila noc, začal zpívat. Hrál a zpíval, dokud nezašlo slunce a obloha neztemněla.

Bylo krátce po sedmé, když toho nechal, opřel se zády o židli a mírně se rozhoupal. Ze zvyku vzhlédl k nebesům, aby spatřil Orion, Velký vůz, Blížence a Polárku mihotající se na podzimní obloze.

V hlavě se mu teď chvíli honila čísla, ale brzy si přikázal přestat. Věděl, že za ten dům vydal téměř všechny své úspory a že si brzy bude muset najít nějaké zaměstnání, ale pak tu myšlenku zapudil a rozhodl se vychutnávat zbývající měsíce restaurování svého majetku bez zbytečných starostí. Vyplatí se mu to, to věděl docela bezpečně – vždycky tomu tak bylo. A kromě toho ho přemýšlení o penězích obvykle nudilo. Už v mládí se naučil těšit se z prostých věcí, z věcí, které nelze koupit, a nemohl dost dobře pochopit lidi s opačným názorem na tento problém. I tuhle vlastnost zdědil po otci.

Přiblížil se k němu Clem, jeho lovecký pes, a než si mu lehl k nohám, otřel čumák o jeho ruku. „Tak co, děvče, jak se ti vede?“ zeptal se Noah a poklepal fenu po hlavě. Zvedla k němu mírně kulaté oči a tichounce kňučela. Při srážce s autem to odnesla noha, ale přesto se pohybovala ještě dost dobře a dělala mu společnost za tichých nocí podobných této.

Jednatřicet není vysoký věk, ale je-li člověk osamělý, je to až až. Od doby, kdy se sem vrátil, s žádnou dívku nechodil, a ani nepotkal nikoho, kdo by ho aspoň trochu zajímal. Věděl, že to není jeho vina. Existovalo cosi, co udržovalo určitou vzdálenost mezi ním a kteroukoli ženou, která by se mu chtěla přiblížit, něco, o čem nebyl přesvědčen, že by se mohlo změnit, i kdyby se o to snažil. A občas si v okamžicích těsně před spaním kladl otázku, není-li jeho osudem zůstat navěky sám.

Celý večer se udrželo krásně teplé počasí. Noah naslouchal cvrkotu cvrčků a šustění listů a uvědomoval si, že zvuky, které vyluzuje příroda, jsou skutečnější a vyvolávají daleko více emocí než auta či letadla. Příroda vrací víc, než bere; její zvuky ho navracely zpátky k představě, jaký by měl člověk být a jak by se měl chovat. Během války, zejména po velkých bitvách, přicházely chvíle, kdy často myslel na tyhle jednoduché, prosté zvuky. „Ochrání tě to před zešílením,“ řekl mu otec v den, kdy odplouval. „Je to boží hudba a zavede tě domů.“

Dopil čaj, vešel dovnitř, našel si knihu a na zpáteční cestě ven rozsvítil světlo na zápraží. Pak se znovu usadil a pohlédl na knihu. Byla stará, s odrbanou vazbou a její stránky nesly stopy bláta a vody. Prsty laskal Stébla trávy od Walta Whitmana, jež s sebou tahal celou válku. Jednou ho dokonce zachránila před kulkou, která se odrazila od vazby.

Přejel dlaní po přebalu a zároveň ho trochu oprášil. Pak knihu namátkou otevřel a četl slova na stránce před sebou.

Toto je tvoje hodina, ó duše,

tvůj volný vzlet tam,

kde není slov.

Pryč od knih, pryč od umění,

den je smazán, lekce skončila.

Vynořuješ se celá, zamlklá, upřená,

přemýšlející o tématech,

která miluješ nejvíc,

o noci, spánku,

smrti a hvězdách.

(W. Whitman, Stébla trávy. Přeložili J. Kolář a Z. Urbánek. Praha, Odeon 1969)

V duchu se usmál. Nevěděl proč, ale Whitman mu vždycky připomněl New Bern, a on byl rád, že se vrátil. Třebaže byl pryč čtrnáct let, tohle byl domov a znal tady spoustu lidí, většinu už z mládí. Na tom nebylo nic překvapujícího. Jako vtolika jižanských městech se lidé, kteří tu žili, nikdy nezměnili, pouze poněkud zestárli.

Jeho nejlepším přítelem byl Gus, sedmdesátiletý černoch žijící kus dál odtud. V týdnech následujících po Noahově koupi domu se párkrát potkali. Pak se Gus najednou objevil s jakýmsi doma vyrobeným likérem a brunswickou omáčkou. Tehdy strávili svůj první společný večer, kdy spolu popíjeli a vzájemně si vyprávěli různé příhody.

Teď Gus přicházíval dvakrát za týden, obvykle kolem osmé. Při čtyřech dětech a jedenácti vnoučatech v domě potřeboval občas vypadnout z rodinného prostředí. Noah mu to neměl za zlé. Stařík s sebou přinášel svou harmoniku a po krátkém potlachu si oba vždycky zazpívali pár písní. Někdy hráli celé hodiny.

Noah ho začal považovat za člena rodiny. Vlastně tu nikoho jiného neměl, aspoň od otcovy smrti v loňském roce. Byl jedináček; když mu byly dva roky, matka zemřela na chřipku, a třebaže to jednu dobu chtěl udělat, nikdy se neoženil.

Kdysi byl velice zamilovaný, to věděl docela jistě. Jednou, ale pouze jedinkrát, to už je dávno. A ta láska ho navždy změnila. Tohle dokáže udělat s člověkem pravá láska. A tahle byla dokonalá.

Po večerní obloze se zvolna začaly valit od pobřeží mraky, stříbřité v odrazu měsíčního svitu. Jakmile zhoustly, zaklonil hlavu a opřel si ji o opěradlo houpacího křesla. Nohy se mu automaticky rozkomíhaly v pravidelném rytmu. A jako většinu večerů i teď cítil, jak ho myšlenky unášejí k onomu vlahému večeru před čtrnácti lety.

Bylo to těsně po maturitě v roce 1932 a ten večer začínal festival na řece Neuse. Zúčastnili se ho všichni obyvatelé města a náramně si libovali při rožnění i hazardních hrách. Noc byla tehdy vlhká – z nějakého důvodu si tohle pamatoval docela jasně. Přijel sám. Když se prodíral davy, hledaje přátele, spatřil Fina a Sarah, s nimiž vyrůstal, jak hovoří s nějakým děvčetem, které nikdy předtím neviděl. Ještě teď si vzpomněl, že mu tenkrát blesklo hlavou, jak je hezká, a když se k nim pak konečně připojil, pohlédla na něj vlahýma očima, které neuhnuly, ani když ho pozdravila. „Ahoj,“ řekla prostě a vztáhla k němu ruku. „Od Finleyových jsem toho o tobě hodně slyšela.“

Docela běžný začátek, něco, nač by se dalo zapomenout, kdyby se nejednalo právě o ni. Ale jakmile si s ní potřásl rukou a podíval se jí do těch úchvatných očí barvy smaragdů, věděl, ještě dřív než byl schopen znovu nabrat dech, že s touto ženou by dokázal prožít zbytek svého života, že druhou takovou by nikdy nenašel. Připadala mu tak dobrá, tak dokonalá v letním vánku provívajícím korunami stromů.

Od té chvíle jako by se ten větřík změnil v tornádo. Fin mu řekl, že ta dívka tráví léto v New Bernu se svou rodinou, protože její otec pracuje pro R. J. Reynoldse. A ač Noah pouze přikyvoval, způsob, jak se na něj dívala, docela ospravedlňoval jeho mlčení. Fin se pak smál, protože věděl, co se děje, a Sarah navrhla, aby si dali třešňovou colu. Všichni čtyři se zdrželi na festivalu až téměř do úplného konce, kdy už davy značně prořídly a všechno se pomalu ukládalo ke spánku.

Setkali se příští den, i den poté. Brzy byli nerozluční. Každé ráno, kromě neděle, kdy musel jít do kostela, skončil své pracovní povinnosti, jak nejrychleji to bylo možné, a hned si to namířil přímo do Fort Totten Parku, kde už na něho čekala. Jelikož sem přijela poprvé a nikdy předtím nežila v malém městě, trávili společné dny tím, že dělali věci, které pro ni byly zbrusu nové. Naučil ji připravovat a házet návnadu, ukázal jí, jak na mělčině chytat velkohubé okouny; bral ji i na průzkum lesních míst, kde lišky dávají dobrou noc – do Croatan Forestu. Projížděli se v kánoích a nevadily jim ani letní prudké bouře s hromobitím. Měl pocit, že se znají odnepaměti.

Ale i on se naučil mnoho nového. Při městské taneční zábavě konané ve stodole, kde se normálně skladoval tabák, ho naučila tančit waltz a charleston. Třebaže jim to při několika prvních písních ještě moc nešlo, její trpělivost s ním nakonec přinesla ovoce – pak spolu tančili až do posledního kousku, kdy hudba přestala hrát. Poté ji doprovodil domů, a když se po přání dobré noci zastavili na zápraží, poprvé ji políbil – a nešlo mu na rozum, proč tak dlouho váhal. Koncem léta ji přivedl do tohoto domu, rozhlédl se po spoušti kolem a oznámil jí, že jednou chce dům vlastnit a dát ho do pořádku. Trávili tu spolu celé hodiny a hovořili o svých snech – on chtěl poznat svět, ona toužila být malířkou. A pak jedné vlhké srpnové noci přišla o panenství a on o své panictví. Když tři neděle nato jela domů, brala si s sebou kus jeho a zbytek léta. Díval se za ní, když jednoho časného deštivého rána odjížděla, sledoval ji očima, které noc předtím ani nezamhouřil. Poté šel domů a sbalil si tašku. Celý týden strávil sám na Harkers Islandu.

Noah si rukama projel vlasy a pohlédl na hodinky. Osm dvanáct. Zvedl se, došel před dům a rozhlédl se po cestě. Gus nebyl nikde v dohledu, a tak usoudil, že dnes nepřijde. Vrátil se k houpacímu křeslu a znovu se posadil.

Vzpomněl si, jak o ní Gusovi vyprávěl. Když se o ní zmínil poprvé, Gus jen se smíchem potřásl hlavou: „Tak to je ten duch, před nímž jste utekl.“ Na otázku, co tím myslel, Gus odpověděl: „Víte, ten duch je vzpomínka. Sledoval jsem vás, jak ve dne v noci dřete jako otrok, že jste často ani nemohl popadnout dech. Lidi si takhle počínají ze tří důvodů. Buď jsou to šílenci, nebo hlupáci, anebo se snaží zapomenout. A já jsem poznal, že pro vás platí to třetí – zapomenout. Jen jsem nevěděl nač.“

Přemýšlel o jeho slovech. Gus měl samozřejmě pravdu. New Bern ho teď strašil. Strašil ho duch vzpomínky na ni. Viděl ji ve Fort Totten Parku, na jejich místě, pokaždé když šel kolem. Nebo si ji vybavil, jak sedí na lavičce či stojí u vrátek, stále usměvavá, se světlými vlasy padajícími na ramena, oči barvy smaragdů. Když seděl v noci na zápraží se svou kytarou, spatřoval ji vedle sebe, jak tiše naslouchá hudbě jeho dětství. Totéž cítil při svých cestách do Gastonova obchodu, do Zednářského divadla a při pochůzkách městem. Kamkoli pohlédl, viděl její obraz, viděl věci, které mu ji znovu oživovaly.

Uvědomoval si, jak je to zvláštní. V New Bernu vyrostl. Prožil tu prvních sedmnáct let svého života. Ale když si na tohle místo vzpomněl, jako by si pamatoval pouze poslední léto, to léto, kdy byli spolu. Ostatní vzpomínky byly prosté útržky událostí z dětství a dospívání. Jen málokterý z nich, jestli vůbec nějaký, evokoval určitý pocit.

Jednou večer se svěřil Gusovi. Ten ho nejen pochopil, ale byl první, kdo mu vysvětlil příčinu. Vyjádřil to docela prostě: „Můj otec mi říkával, že když se člověk poprvé zamiluje, navždy to změní jeho život, a i kdyby se sebevíc snažil, ten cit nikdy nezmizí. Tahle dívka, o níž mi vyprávíte, byla vaše první láska. A ať děláte, co děláte, zůstane s vámi navždy.“

Noah potřásl hlavou, a jakmile se její obraz začal rozplývat, vrátil se k Whitmanovi. Četl asi hodinu, občas zvedl oči, aby pozoroval mývaly a vačice cupitající kolem zátoky. V půl desáté sklapl knihu, vyšel nahoru do ložnice a do svého deníku zapsal jak své osobní pozorování, tak práci, kterou vykonal na domě. O čtyřicet minut později už spal. Clem se za ním pustila nahoru po schodech, očichala ho ve spánku, pak párkrát obešla jeho lůžko, než se konečně stočila do klubíčka v nohách postele.

Sto mil odtud ten samý večer, jenže časněji, seděla sama na houpačce na zápraží rodičovského domu, jednu nohu zkříženou pod sebou. Sedátko bylo ještě trochu vlhké, když si sedala. Nedlouho předtím totiž hustě pršelo, ale teď se mraky zvolna rozestupovaly a ona sledovala jejich pouť ke hvězdám a v duchu se sama sebe tázala, zda se rozhodla správně. Celé dny už s tím bojovala – a dnes večer její boj vyvrcholil –, ale nakonec, to věděla docela jasně, by si nikdy neodpustila, kdyby si nechala tu příležitost uniknout.

Lon neznal pravý důvod, proč chce příští ráno odjet. Před týdnem mu jen mimochodem naznačila, že by chtěla navštívit nějaká starožitnictví blízko pobřeží. „Jedná se pouze o dva dny,“ řekla, „a kromě toho si potřebuji trochu oddechnout od příprav na svatbu.“ Při té lži neměla dobrý pocit, ale věděla, že pravdu mu v žádném případě nemůže říct. Její odjezd s ním neměl nic společného, ani by od ní nebylo správné žádat ho o pochopení.

Cesta z Raleigh nebyla náročná, trvala něco přes dvě hodiny. Dorazila krátce před jedenáctou. Ubytovala se v malém hotýlku ve středu města, ve svém pokoji si vybalila kufr, rozvěsila šaty do skříně a ostatní věci naskládala do zásuvek. Objednala si rychlý oběd, požádala číšnici, aby jí řekla, kde jsou nejbližší starožitnictví, a pak se několik hodin věnovala nákupům. Ve čtyři třicet byla zpátky v hotelovém pokoji.

Posadila se na hranu postele, zvedla telefon a zavolala Lonovi. Nemohl se dlouho vybavovat, protože musel k soudu, ale než zavěsili, dala mu telefonní číslo hotýlku, kde bydlela, a slíbila, že se druhý den zase ozve. Dobrá, pomyslela si, když pokládala sluchátko. Rutinní konverzace, nic mimořádného. Nic, co by v něm vzbudilo podezření.

Už ho znala téměř čtyři roky; když se seznámili, psal se rok 1942, svět byl ve válce a Amerika se k němu přidala rok předtím. Každý v ní měl nějaký úkol – ona dobrovolně pomáhala v městské nemocnici. Potřebovali a uznávali ji tam, ale práce byla obtížnější, než očekávala. První vlny raněných mladých vojáků se vracely domů, a tak trávila celé dny se zlomenými údy a roztříštěnými těly. Když se jí při vánočním večírku představil šaramantní Lon, spatřila v něm přesně to, co potřebovala: někoho, kdo věří v budoucnost, má smysl pro humor a zaplaší všechny její obavy.

Byl to hezký, inteligentní a ctižádostivý právník, o osm let starší než ona, a své povolání vykonával se skutečným nadšením a vášní – nejenže vyhrával případy, ale současně si získával i jméno. Chápala jeho horečnou touhu po úspěchu, protože její otec i mladí muži, s nimiž se setkávala ve svých společenských kruzích, byli stejní. I on byl vychován v tomhle duchu a podle tradičních jižanských zvyklostí – rodinné jméno a úspěchy byly často nejdůležitějšími činiteli v manželství. A v některých případech jedinými.

Ačkoli už od dětství proti těmto názorům tiše protestovala a párkrát si udělala známost s dost lehkomyslnými muži, nakonec zjistila, že ji přitahuje Lonovo nenucené chování, a poznenáhlu se do něho zamilovala. Přes své značné pracovní vytížení se jí dost věnoval a byl k ní pozorný. Zkrátka džentlmen každým coulem, vyspělý a odpovědný, a během té strašlivé války, kdy potřebovala, aby ji někdo podržel, se od ní ani jednou neodvrátil. Cítila se s ním v bezpečí a věděla, že i on ji miluje, a proto přijala jeho nabídku k sňatku.

Když na to myslela, zaplavil ji pocit viny, že je teď tady; uvědomovala si, že by si měla sbalit věci a odjet, než změní názor. Jednou, kdysi dávno, to udělala, a kdyby v tuhle chvíli odjela, určitě by už nikdy nenašla sílu se sem znovu vrátit. Zvedla kabelku, zaváhala, už už chtěla zamířit ke dveřím. Ale dohnala ji sem náhoda, a tak ji zase odložila, znovu si uvědomujíc, že kdyby to teď vzdala, navždy by si kladla otázku, co se mohlo stát. A pochybovala, že by s touhle myšlenkou dokázala žít.

Zašla do koupelny a napustila si vodu do vany. Zkontrolovala teplotu, poté přešla pokoj a přistoupila k toaletnímu stolku, odkud vytáhla zlaté náušnice. Z kosmetické taštičky vyňala holicí strojek a kostku mýdla a pak se před zrcadlem toaletky svlékla.

Od časného mládí byla považována za krásné děvče,teď, když byla nahá, se na sebe podívala do zrcadla. Měla pevné a pravidelně stavěné tělo, něžně zakulacená ňadra, ploché břicho a štíhlé nohy. Zdědila matčiny vystouplé lícní kosti, hladkou pleť a blond vlasy, ale to nejkrásnější patřilo jen jí. Byly to „oči jako vlny oceánu“, jak se o nich s oblibou vyjadřoval Lon.

S holicím strojkem a mýdlem v ruce vešla znovu do koupelny, zavřela vodu, pověsila ručník tak, aby na něj dosáhla, a opatrně vstoupila do vany.

Milovala ten osvěžující pocit, který jí poskytovala koupel, a ponořila se hodně hluboko do vody. Po dlouhém dnu měla ztuhlá záda, přesto ji těšilo, že tak rychle nakoupila. Musela se přece vrátit do Raleigh s něčím hmatatelným. Věci, které vybrala, k tomu dobře poslouží. V duchu si slíbila, že si musí zjistit jména některých dalších obchodů v beaufortské oblasti, ale náhle zapochybovala o nutnosti takového opatření. Lon nebyl typ, který by ji nějak kontroloval.

Sáhla po mýdlu, namydlila se a začala si holit nohy. Vzpomněla si při tom na své rodiče. Co by asi řekli jejímu jednání? Nepochybně by je neschvalovali, zvláště matka. Její matka nikdy skutečně neakceptovala to, k čemu došlo toho léta, které tady tehdy strávili, a neakceptovala by to ani teď, bez ohledu na její důvody.

Ještě chvíli si hověla v příjemné lázni, než se konečně vynořila a pořádně osušila. Vyšla z koupelny, přistoupila ke skříni a hledala vhodné šaty. Rozhodla se pro dlouhé žluté, vpředu nepatrně prodloužené – jim podobné se na Jihu běžně nosily. Vklouzla do nich a pohlédla do zrcadla, otáčejíc se na všechny strany. Seděly bezvadně a slušely jí. Vypadala v nich žensky, ale přesto je nakonec zavrhla a pověsila zpátky na ramínko.

Místo nich si oblékla jedny obyčejnější, s menším dekoltem, světle modré, mírně zdobené krajkou a vpředu se zapínáním na knoflíky. Třebaže nevypadaly tak krásně jako ty první, odpovídaly představě, kterou považovala za vhodnější.

Nanesla na tváře trochu make-upu a očními stíny zvýraznila oči. Pak přišel na řadu parfém, ale přiměřeně. Vybrala si drobné podlouhlé náušnice, nasadila je a vklouzla do hnědých sandálů na nízkém podpatku, které měla už předtím. Vykartáčovala si blonďaté vlasy, vlásničkami je zvedla do výšky a znovu pohlédla do zrcadla. Ne, tenhle účes je moc vysoký, usoudila, a vlasy rozpustila. Takhle je to lepší.

Když skončila, o krok ustoupila a zkoumavě zhodnotila svůj vzhled. Vypadala dobře – ani moc načinčaná, ani příliš obyčejná. Nechtěla to přehnat. Vždyť ani nevěděla, co ji čeká. Uplynula tak dlouhá doba – asi až moc dlouhá – a mohla se stát spousta nejrůznějších věcí. Možná i takové, o nichž ani nechtěla uvažovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zápisník jedné lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.