Mé dětství v socialismu

Ján Simkanič a socialistický kolektiv

Mé dětství v socialismu

Ján Simkanič a socialistický kolektiv

E-kniha vzniklá v rámci projektu Mé dětství v socialismu, souboru vzpomínkových materiálů připravených u příležitosti 25. výročí Listopadu 1989.

E-kniha představuje rozšířené vydání tištěné knihy Mé dětství v socialismu vydané v listopadu 2014 nakladatelstvím BizBooks (Albatros Media).

Webová stránka projektu: www.detstvivsocialismu.cz

Obálka tištěného vydání: Pavel Ševčík

Vydal Ján Simkanič.

(c) Ján Simkanič. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírovana a rozmnožována v jakékoliv formě a jakýmkoliv způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Mediálním partnerem projektu je Český rozhlas 1 - Radiožurnál.

Věnováno Marianně a Martinovi. Aby věděli.

Foto: František Dostál

Obsah

Věnování

Předmluva aneb Jak jsem se stal motýlem

Poděkování

Mládí prosluní vzpomínky i na 50. léta (Milan Vohryzka)

Až moc kratičké ohlédnutí… (František Dostál)

Dětství s chlebem a máslem (Petr Rudolf)

Památník (Daniela Fischerová)

Dva šrapnely (Michal Horáček)

Kostel plný židlí (Oldřich Vágner)

Dcera tajemníka MNV (Eva Struhárová)

Dospělé koláže dětství (David Vávra)

Jazz skrz kouř a zmrzlina za jedenáct (Alexandr Mitrofanov)

Dětství na čáře (Jan Rejžek)

Černý domeček (Stanislav Komárek)

Co viděl jeden kluk (Petr Koubský)

Malý kolaborant (Jak Pokorný)

O čem si zítra promluvím se synem (Peter Lelovič)

Pro Karolínu a její dlouhé vlasy (Kateřina Sidonová)

První setkání s realitou (Václav Marhoul)

Koncert (Pavel Beneš)

Partyzán pije v palbě vodu (Michal Musil)

Malá velká vítězství (Gabriela Čížková)

Maloměsto v pohraničí (Ondřej Šuch)

Jak mě Gustav (Husák) přivedl k Augustovi (Renoirovi) (Tomáš Hanák)

Jak se naše babička dala ke kosmonautům (Lenka Krbcová)

Jízda ve dvou pruzích (Michal Petrov)

Na socialismu bylo dobré jen to, že musel skončit (Martin Weiss)

Socialismus mě minul (Daniela Drtinová)

Prvomájový průvod (Martin Vidner)

Den v rodině nepřátel státu (Michal Klíma)

Nábytek z pohraničí (Renata Bellingerová)

Normalizační abeceda (Sylva Ficová)

Má bipolární porucha (Michael Romancov)

Pravda z učebnic (Jakub Horák)

Štěstí (Pavel Karous)

Na dětství vzpomínám ráda, na socialismus ne (Markéta Kadlecová)

Jak jsem se potkal s punkem (Martin Charvát)

Narušování socialistické morálky (Petr Honzejk)

Setkání se Štrougalem (Patrick Zandl)

Pán Bůh mě trestá (Saša Uhlová)

Cesta do země, kde zítra znamenalo včera nebo tak nějak (Ondřej Soukup)

Neználek ve Slunečním státě (Pavel Karous)

Okresní osmdesátky (Kateřina Mahdalová)

Vůně mandarinek (Veronika Sedláčková)

Polévka s játrovými knedlíčky (Ivo Minařík)

V sousedství restaurace Pokrok (Martin Uhlíř)

Jídelna (František Brückner)

Jen ať mě dobře slyšej! (Josef Bouška)

Recitační kroužek (Markéta Pilátová)

Vlak, vrba a samopal (Josef Šlerka)

Jak jsem byl nejlepším strávníkem (Milan Kruml)

Bradbury, bomba, Kundera a já (Ivan Adamovič)

Úchylas a atomové bomby (Iva Pekárková)

Plačtěnka je stjně naprt (Jaz)

Mezi krychlemi a kvádry (Olga Šmejkalová)

Barrandov (Luděk Staněk)

Dědeček mého dětství (Jindřich Šídlo)

Plíživý pocit oddělení (Anna Stanislavová)

Mlha v Mostě (Petr Šimůnek)

Olga Hepnarová, Edgar Allan Poe a zadek Tomáše Hanáka (Barbora Šťastná)

Hořké zrání na sklonku Věčných časů (Přemysl Bis)

Martina Navrátilová a dvoulitrovka coca-coly (Jiří Hošek)

Chata na Slapech (Ján Simkanič)

Deka, Lino, Standard (Filip Kubík a Karel Lizerot)

Ať zhynou! (Filip Vavroušek)

Výpis paměti (Jan P. Martínek)

Jirka od nás z baráku (Jaroslav Krupka)

Socialismus byl dobrej (Tomáš Poláček)

Já takovýhle typy znám (Martin Malý)

Poslední lampiónový průvod (Lidmila Kábrtová)

Spolužačka (Jakub Železný)

Bez názvu (Helena Voráčková)

Jak jsem propásla 17. listopad aneb Konec dětství v socialismu (Pavla Horáková)

Ajťáci a revoluce (Jiří Vaněk)

Jako malá holka (Petra Brodilová)

mladysoudruh.cssr (David Gaydečka)

Profily fotografů

Předmluva aneb Jak jsem se stal motýlem

Příběh o efektu motýlích křídel člověk slyšel mnohokrát. Ale představit si tenhle zvláštní obraz na hranici reality a fantazie pro mě bylo mnohem těžší. Jak uchopit tu působivou metaforu, že všechno souvisí se vším, že i malé mávnutí křídel jednoho drobného tvora v jedné části světa dokáže spustit hurikán na opačné straně zeměkoule?

Až jsem se jedním takovým nepatrným motýlem nějakou podivuhodnou shodou okolností a náhod sám stal. Je stále trochu nepochopitelné, že právě teď čtete mou předmluvu v knize, která se zrodila z pěny nadšení desítek lidí, kteří uvěřili jednomu impulzivnímu nápadu a pomohli mu na svět bez jakéhokoliv nároku na odměnu, s velkým zaujetím, s mimořádnou ochotou a v extrémně krátkém čase.

Už zpětně nejsem schopen úplně přesně rekonstruovat tu chvíli, kdy mě napadlo dát dohromady vzpomínky na dětství v socialismu. Zatímco Marcel Proust se do hledání ztraceného času pustil díky vůni madlenky namočené do čaje, mně vlastní dětství před rokem nečekaně připomněla vůně zcela odlišná. Přesněji, byl to zápach. Úplně stejný, jakým byla cítit před mnoha a mnoha lety zpuchřelá zahradní hadice, roztékající se na horkém letním slunci u tety na chalupě. Řetězec asociací se pomalu dal do pohybu. A když jsem si letos na jaře četl komiks Marzi o dětských vzpomínkách francouzské autorky polského původu na socialistické Polsko, odhaduju, že zřejmě někdy v tu chvíli kolečka v mé mysli zapadla do sebe.

Když však člověk dostane nápad zavzpomínat si a zároveň na to sám nestačí, řekne si o pomoc. Nejdřív šlo jen o pár kamarádů. Pak dostal projekt název a začali se přidávat další autoři; jak novináři a lidé z internetové branže, které pravidelně potkávám, tak kamarádi, dávní spolužáci i známé osobnosti, které jsem si troufnul oslovit. A když se před námi objevilo 25. výročí oslav listopadové sametové revoluce, všechno to začalo dostávat nový rozměr a vlastně i smysl.

Zadání bylo úplně jednoduché - podívejte se zpátky a zkuste prostřednictvím svých dětských očí přiblížit dobu, která byla o tolik jiná než ta dnešní. Vždyť tu atmosféru, pravidla a zákonitosti tehdejší společenské hry, rysy prostředí, typické předměty a zážitky předurčené tehdejším režimem a jeho limity si už dneska těžko představuje i ten, kdo ji zažil, natož mladší ročníky, pro něž zprávy z doby, která měla existovat "na věčné časy", už vypadají jako z jiné planety.

I proto jsem rád, že v rukou držíte pestrou mozaiku silných příběhů a vzpomínek, které tehdejší atmosféru přibližují lépe než historické studie a analýzy. Ve svém celku vytvářejí skutečně jedinečný plastický obraz doby, ve které se narodila stále ještě naprostá většina naší společnosti.

Až při čtení všech příspěvků jsem si uvědomil, jak šťastné bylo zvolit pro vzpomínání dětskou perspektivu. Nerozděluje, nýbrž spojuje, má v sobě nevinnost, která ve zpětném pohledu umožňuje odstup a nadhled. Můžeme se na sebe dívat s ochranou někdy až desítek let zkušeností a s mnohem větším pochopením, protože události a dějiny se nám jako dětem jen děly, aniž bychom za ně nesli odpovědnost. Ukazuje se, že se s nimi můžeme vyrovnat s lehčím srdcem, když není prvním úkolem našich vzpomínek obhájit sebe sama a vlastní svědomí.

Bylo by iluzorní myslet si, že se ta doba na nás všech nepodepsala. Mentální nastavení, které získáte s mateřským mlékem, situace, které formují vaši dětskou duši, společenské návyky, které si vryjete pod kůži - to všechno předurčuje a podmiňuje naše chování dodnes. Na své tehdejší zvyky jako jednotlivci i jako celá společnost navazujeme, a nebo na ně narážíme, musíme se s nimi každodenně potýkat a překonávat je. České společnosti se dle mého bohužel dlouhodobě nedaří vyrovnávat se zdravě a sebevědomě se svou vlastní minulostí. Nemá dostatek kuráže podívat se zpříma do zrcadla. A právě proto bych si přál, kdyby se osobní vzpomínky staly tou branou, která se pootevře směrem k potřebné sebereflexi a k odbourávání toho, co jsem jednou nazval české nesvědomí. Zvláště když poslední vývoj politické situace ve světě naše zkušenosti z doby před rokem 1989 činí nebezpečně aktualními.

Bylo mi ctí během dvou měsíců léta 2014 pobývat při přípravě této knihy v tak vybrané a skvělé společnosti. A přeji i vám, abyste se v ní cítili stejně dobře. Pokud vás vzpomínky na věčné časy dojmou, nadchnou, rozesmějí nebo seznámí s něčím, co jste dosud neznali nebo jste si ani nedovedli představit, zkuste při té příležitosti zavzpomínat taky. Pro sebe, pro své děti a přátele, pro čtenáře na blogu... Protože když budeme lépe znát naši vlastní minulost, zvýšíme tím šanci, abychom ji nemuseli prožít znovu, abych parafrázoval jedno slavné heslo.

A jak ukazuje i tento projekt, každé motýlí mávnutí, zvlášť když se k němu přidají s důvěrou a otevřenou myslí další, může dokázat úžasné věci. I za tuhle zkušenost a přesvědčení vděčím knížce, kterou právě začínáte číst. Děkuji všem, kteří na tom mají svou neocenitelnou zásluhu.

Ján Simkanič

Praha, září 2014

Poděkování

Původně se všechny vzpomínky měly objevit jen v digitální podobě - na webu a jako e-kniha. Ovšem shodou náhod vznikla i tištěná knížka, která ve výsledku ovlivnila a obohatila i podobu této e-knihy.

Speciální poděkování za to patří televizi DVTV, kterou napadlo pozvat mě do svého studia ve chvíli, kdy jsem do projektu ještě hledal další autory. Díky rozhovoru s Danielou Drtinovou, kterou jsem pak také umluvil ke vzpomínání, se přihlásilo několik dalších a zásadně obohatili celkovou sestavu. A především díky tomuto rozhovoru dostala Lenka Čížková, šéfredaktorka nakladatelství BizBooks, nápad na vydání tištěné verze. Za její důvěru, zaujetí a podporu jsem mimořádně vděčný. Společná práce na tištěné verzi mimořádně pozvedla i výslednou podobu e-knihy.

Neocenitelnou pomocí a nadšením přispěla i jedna z autorek, Lidmila Kábrtová, která svým citlivým editorským okem pomohla vybrat ze všech příspěvků to nejlepší. Díky ní se také vybrané texty objeví v rámci turné scénického čtení Listování.cz Lukáše Hejlíka. Děkuju všem autorům za jejich nasazení, kreativitu, obětavost i za mnohá doporučení a všestrannou pomoc. A všem dalším, kteří podali pomocnou ruku: Charliemu, Olze, Petrovi, Brandonovi, Ivaně, Lence, Lukášovi... Dodali jste mi všichni novou víru v lidskou velkorysost a vstřícnost. Moc si toho vážím.

Nejvíc děkuju své ženě Sylvě. Je to ta nejlepší holka do jakékoliv doby.

Pokud chcete mít Mé dětství v socialismu v hmotné podobě, můžete si koupit tištěné vydání z produkce nakladatelství BizBooks, pro které jsme vybrali to nejzajímavější a nejpůsobivější ze všech příspěvků. Pokud byste měli zájem o více dokumentů a podrobnější profily autorů i s jejich fotografiemi, stačí se podívat na web celého projektu: www.detstvivsocialismu.cz.

Mládí prosluní vzpomínky i na 50. léta

Milan Vohryzka

V jednom časopise jsem četl rozhovor se Zdeňkem Svěrákem. Ten na otázku, proč nemá prosluněné i vzpomínky na 50. léta, odpověděl: “To byly roky tak temné, smutné, že bych je nedokázal jako retro proslunit…“ To mne, jeho vrstevníka, přimělo k pokusu o této době něco vypovědět. Svěrák má pravdu v tom, že to nebyla zrovna veselá doba. Náš učitel kreslení jako skautský vedoucí byl odsouzen k dlouholetému vězení. Byli zavíráni i mučeni naši váleční hrdinové – letci z Anglie, režim poslal do vězení i národní hokejový tým mistrů světa.

V Praze byly přejmenovány ulice Gabčíkova, Kubišova, Valčíkova a další. O atentátu na Heydricha se nesmělo hovořit. Byly likvidovány tenisové kurty jakožto zbytečné prostory pro provozování tzv. buržoazního sportu, z kin vymizely světové filmy a ty nahradily filmy k nekoukání: Láska Tarase Ševčenka, Dívka s bílými vlasy, Kubánští kozáci, Píseň tajgy, Daleko od Moskvy, Timur a jeho parta. Dnešní generace mladých lidí si tehdejší dobu už jen těžko představí.

Poválečná léta v Hradci Králové

Byli jsme tři bráchové, ten nejmladší o sedm let od prvorozeného. Narodil jsem se první, ještě za života TGM. Myslím, že od deseti let do puberty je mladý člověk nejvnímavější. Měl jsem rád americké filmy Pět Sullivanů, Mladý Tomáš Edison, Guadalcanal, Perutě pomsty a mnoho jiných. Oslovil mne Jaroslav Foglar a jeho knihy Záhada hlavolamu, Stínadla se bouří, Hoši od Bobří řeky, Boj o první místo, Když duben přichází… Dostal se mi do rukou předválečný a válečný časopis Mladý hlasatel s prvními Rychlými šípy autorů Foglara a Fischera a také s cestovatelskými zážitky Otakara Batličky, který zahynul v koncentračním táboře Mauthausenu a později byl vyznamenán válečným křížem „in memoriam“.

Kupoval jsem si časopis Vpřed, který vycházel jen několik let po válce jako pokračovatel Mladého hlasatele. Byla v něm i příloha Foglarových Stínadel s možností svázání v knihu. Vzpomínám, že jedno pokračování končilo slovy „Mirek Dušín je mrtev.“ Brečel jsem, jako by umřel někdo blízký. On však mrtev nebyl. Byl jen omráčen úderem do hlavy od Vonta při výpravě Rychlých šípů do Stínadel. Radostnou zprávu jsem se dověděl až za týden z dalšího pokračování.

Byl jsem také aktivním sokolem. Komise starších sokolských bratrů mne vybrala na XI. všesokolský slet 1948 pro cvičení starších žáků za župu orlickou. Pobyt v tehdejší Praze byl obrovským zážitkem. Cvičili jsme před zraky prezidenta Beneše v blátě a dešti. Naše skladba byla pěkná. Noviny o ní psaly pochvalně. V té slotě jsme cvičili jako o život a v očích veřejnosti jsme byli za hrdiny. Po skončení vystoupení, zablácení a promočení na kůži, jsme vychutnávali ovace diváků z plného Masarykova stadionu, největší sportovní arény na světě.

Díky tátovi jsem se začal zajímat o sport. S bratry a otcem jsme zhlédli slavnou Velkou pardubickou. Zvítězil francouzský jezdec, který měl na hlavě typickou francouzskou čepici jako generál de Gaulle. Jednou mě vzal otec na hokej na Štvanici. Hráli jsme s Kanadou a na vlastní oči jsem viděl naše hokejové idoly Bóžu Modrého, Vovku Zábrodského, Standu Konopáska a další. Poslouchal jsem vtipné hlášky diváků dlouho před utkáním. Například „Ukážeme Kanadě, že jsme v dobré náladě“. V této době jsem také navštívil s tátou pražské výstaviště v Holešovicích, kde jsem poprvé viděl televizi a mohl se spustit z padákové věže. V mém věku to byl odvážný počin. Obdržel jsem cenný odznak, který měl u kamarádů velkou váhu.

Vytoužená Praha a život v Dejvicích

Jako kluk z menšího města jsem hodně toužil po Praze. Naše metropole byla pro mne velkým lákadlem. V mých necelých třinácti letech jsme se do hlavního města přestěhovali. Trvalo mně asi rok, než jsem ho pořádně poznal. Systematicky jsem ve volném čase objížděl všechna sportoviště, kina, poznal všechny linky tramvají. S kamarády z Dejvic jsme pravidelně jezdili na Trafouš (Václavské náměstí), do Spálené ulice na filmy Voskovce a Wericha, které se promítaly v Olympiku, do Národního technického muzea na Letné, do zoologické zahrady v Tróji.

Také jsme v létě jezdili za koupáním na plovárnu na Barrandově, Občanskou plovárnu na Vltavě nebo jsme si užívali krásné koupaliště v Šárce. Z Dejvic na Letnou to nebylo daleko na fotbal na Slávii či Spartu. Na košíkovou jsem chodil nejraději do vinohradské sokolovny v Riegrových sadech, ale také na Vyšehrad, Žižkov i do Nuslí a také na tenis na Štvanici. Zde jsem si vydělal i nějakou korunu jako sběrač míčků. Podával jsem je dokonce Vladimíru Zábrodskému a Jiřímu Javorskému.

Bydlel jsem nedaleko Matějské pouti v Dejvicích. Pouťové atrakce mne vždy lákaly. Každý rok z jara jsem s kamarády a bráchy v tomto mumraji často trávil čas. Ve škole jsem se celé dopoledne těšil až skončí poslední vyučovací hodina a my půjdeme řádit na pouť. V roce 1950 jsem v Dejvicích na škvárovém hřišti (dnes je tam areál vysokých škol) sledoval finále dorosteneckého přeboru republiky v kopané Aritma Dejvice – Bratislava. Slováci vyhráli 1:0, dejvický kapitán Jiří Tichý byl v zápase vyloučen. Ve finále MS v Chile 1962 nastoupil za Československo proti Brazílii jako obránce.

Klukovské příhody

Dělali jsme i lumpárny. Můj spolužák nesl vzduchovku do opravy. Ten nejstarší z naší party mu ji vzal z ruky. Bylo nás asi šest. Vešli jsme v Dejvicích do malého krámku zmrzlináře Vasila Popova. Stál tam s vyděšeným výrazem v očích u několika druhů sladké ledové pochoutky. Náš nejstarší spolužák (opakoval několikrát jednu třídu) namířil na něj flintu se slovy „Ruce vzhůru Vasile, meješ si nohy?“ Dodnes si myslím, že jsme měli štěstí, že starší pán odněkud z východu strachy neomdlel.

Na začátku padesátých let měl jezdit Zelenou ulicí až na Hanspaulku trolejbus. Na této trase už byly připraveny sloupy. Po škole jsme na nich s kamarádem seděli a meditovali o životě a o sportu. Objevila se parta „cihelňáků“. Vedl ji vysoký mladík s černou hřívou. Vyzval mne, abych si stoupnul. Nic netuše jsem se zvedl a urostlý hoch s jihoslovanskou krví v žilách mě obrovskou tlapou udeřil do obličeje. Jakýmsi pudem sebezáchovy jsem se nesesul k zemi a vrhl se na něj zezadu, aby mě nemohl dál mlátit. Jeho ruce jsem na chvíli zpacifikoval sevřením, a dokonce ho kolenem trefil do zadní části těla. Ostatní přihlížející křičeli „To si necháš líbit!“ Spadli jsme na zem a váleli se po chodníku. Byl bych asi dostal pěknou nakládačku, když se objevil dospělý kolemjdoucí, roztrhl nás od sebe a mne tak zachránil. Od té doby jsem si na „cihelňáky“ dával pozor. Ten trolejbus u nás nikdy nejezdil, i když už byly po celé trase nataženy troleje.

Kolem centra Dejvic byly vládní vily. Šli jsme v partě na začátku padesátých let kolem jedné z nich. Dostal jsem bláznivý nápad. Hodit školní tašku přes plot do zahrady. Zde už legrace končila. Objekt byl střežen nejen psy, ale i statnými ochránci papalášů. Ještě dnes mám mrazení v zádech, když mi spolužáci na třídních srazech tuto nebezpečnou situaci připomínají. Tehdy ale vše dobře dopadlo a školní brašna nám byla vrácena. Vzpomínám na klukovská léta, která se bohužel odehrávala v době tvrdého stalinského režimu. I v tomto nelehkém období jsme prožívali pěkná mladá léta plná přátelství a kamarádství.

Stalinský režim

Rádio tehdy často hlásilo jména odsouzených k smrti provazem a pravidelně k národu skřehotal zvláštním hlasem s pomlkami profesor Zdeněk Nejedlý. Jako začínající puberťáci jsme ho však nebrali vážně a mezi sebou si říkali tento vtip: “Jaký je rozdíl mezi malým a velkým volem?“ „Malý vůl je jedlý a velký nejedlý.“ Plamenným, hlasitým až vulgárním přednesem promlouvali k národu Václav Kopecký, Viliam Široký nebo Alexej Čepička.

Úmrtí Stalina a Gottwalda, která přišla krátce za sebou v prvních měsících roku 1953, jsem prožíval jako jinoch. V březnovém mrazivém dni místo vyučování musela moje třída v den pohřbu našeho prezidenta zaujmout místo na Prašném mostě. Zde jsme čekali šest hodin na příjezd nebožtíka. Jako za odměnu jsme mohli vidět prvního dělnického prezidenta Klementa Gottwalda krátce před jeho balzamováním. Po náročném a nekonečném čekání, když nás zábly nohy a teklo nám z nosů, se na několik sekund ukázal v březnovém sluníčku jeho obličej. Měl žlutou tvář, kterou mám v paměti přes šedesát let.

Za pár týdnů po pohřbu tohoto prezidenta přišla měnová reforma i přes ujištění nového prezidenta Antonína Zápotockého, že se nic takového neočekává. Občané přišli o svoje úspory většinou v poměru 1:50. Na některých místech republiky to vyvolalo velké nepokoje, které však byly tvrdě potlačeny.

Příjemnější vzpomínky

V roce měnové reformy 1953 ještě jeden zážitek. S dejvickým kamarádem jsme vyrazili do ulic, když poprvé vysílala naše televize. Byli jsme právě u obchodního domu Bílá labuť. V jeho výkladní skříni svítila televize a na malinké obrazovce František Filipovský jako Moliérův Lakomec. V Dejvicích jsme chodili do bijáků Orlík, Kyjev a Bruska. Ve třinácti a čtrnácti letech jsme si dali na hlavu klobouky a někdy nás na mládeži nepřístupný film pustili, jindy poslali domů. Nejraději jsme navštěvovali kino Bruska, někdejší koňskou stáj. Zde jsme v první řadě „lízali plátno“ a zároveň lízali dvě oblíbená ledová eskyma. Za jednu korunu byl lístek do kina, za druhou kačku obě eskyma. Prožité roky 50. let v Dejvicích a v Praze nebyly jen temné a smutné, byly také pro naši generaci mladé, vzrušující i pěkné.

Milan Vohryzka

Důchodce, dříve úředník, dlouholetý dopisovatel regionálního tisku.

Až moc kratičké ohlédnutí…

František Dostál

Člověk narozený před 2. světovou válkou pamatuje si dosud mnohé, zvláště když ještě navíc vyrůstal v chudších poměrech a pobíhal bos v nedlážděných ulicích pražské čtvrti Vršovice. Doma jsme vždy čekali, než se nejprve nají otec…

Myslím, že to byl čas blížícího se socialismu, když jsem na podzim roku 1948 přišel na první hodinu angličtiny. Byla zároveň poslední. Pamatuji blonďatou učitelku, pro kterou si v čase první hodiny přišli dva pánové, snad budoucí nositelé tzv. Dukla plášťů.

Chlapecká měšťanská škola se také proměnila v devítiletku a do třídy přišla i děvčata z okolí vrchu Bohdalec, včetně sestřenky Zdeňka Svěráka, který chodil o dvě třídy výš. Rovněž Foglarův čtenářský klub Skaláci byl i mojí partou, vyrabované skautské klubovny si také pamatuji, ale mnoho dobrodružství jsem navzdory všemu prožil i v údolí potoka Botič. Vím, že mi nikdo neuvěří, ale když v roce 1953 školní rozhlas hlásil Stalinovo úmrtí, spadl jeho obraz ze zdi a zůstal tam viset jen Gotwald a jeho zeťák v bílé uniformě A. Čepička!!! Byla zrovna hodina matematiky a učitel Jan Vlasatý tehdy úplně ztuhl a s úžasem zíral na torzo portrétu. Pamatuji si dokonce na jeho slova, když jsem vyřešil příklady, které mi později předložil u závěrečné zkoušky: „Franto, úplně jsi mě přeříz‘…“

Snad i ta matematika mi pomohla ke studiu na Vyšší průmyslové škole strojnické v Masné, kam přijímali většinou již mládence vyučené řemeslu. Bylo to pro mne náročné i z toho důvodu, že mé tělo od roku 1953 patřilo také lehké atletice ve sportovní škole Otakara Jandery ve Stromovce. O rok později jsem se stal mistrem republiky ve skoku vysokém v mladším dorostu. Právě tahle léta prožitá na atletickém oválu mě přivedla k fair-play jednání v celém životě. Nakonec i na poli fotografickém, kde jsem začal dost pozdě, když mému tělu ublížila víc jak silně vojna (1957 – 1959). O vše jsem se přičinil jen a jen svojí prací a naučil jsem se to už v dětství, když jsem vyrůstal na ulici a chodil bos do školy. V roce 1945 padla do mé školy bomba, a tak jsem pak chodil z vesnice Hradenín na Kolínsku do školy do vedlejší vesnice Poboří do jednotřídky, než nás z ní vyhnali ustupující Němci. Také bosky…

Moc fajn dětství bez počítačů a mobilů! Když jsem se v roce 1938 narodil a bylo mi několik měsíců, můj strýc, co byl šofér a zahradník u Karla Čapka, přinesl mi od spisovatele Dášeňku s jeho věnováním. Jenže protože jsem v jedné cimře rozděleného bytu neměl žádné hračky a moc jsem brečel, dala mi maminka Dášeňku na hraní a já ji rozcupoval. Úžasné dětství!

František Dostál

Fotografující autodidakt a důchodce. V aktivním věku pracoval jako konstruktér obráběcích strojů a přes nabídky nikdy nenastoupil na profesionální dráhu fotografa, čehož ani trochu nelituje. Píše o historii fotografie a o fotografech, má za sebou desítky výstav v tuzemsku a v zahraničí. Vydal 20 knížek a na dalších se podílel. Dvě byly dokonce oceněny v soutěži o nejkrásnější knihu roku.

Dětství s chlebem a máslem

Petr Rudolf

Narodil jsem se v roce 1947 ve Světlé pod Hořičkami v tehdejším okrese Náchod. Otec byl desátým hospodářem na rodinném statku, matka v hospodářství vypomáhala a později pracovala v domácnosti. Byl to grunt středního typu, ke kterému patřilo asi 24 ha zemědělské půdy a 3,5 ha lesa. Ve své době patřil dědův a následně otcův statek k nejmodernějším a nejlépe prosperujícím hospodářstvím v okolí.

Přišel však “Vítězný únor" a blížila se 50. léta. Koncem roku 1951 byl otcův statek “znárodněn", jakož i veškerý živý a mrtvý inventář, včetně zásob. Vše převzaly tehdejší Státní statky. Samozřejmě bez sebemenší náhrady. Otec byl označen jako kulak a musel se s celou rodinou ze statku vystěhovat, a to do asi 200 metrů vzdálené nedokončené stavby, kterou si můj děda připravoval jako výměnek. Tento domek byl u kruhové cihelny, kterou můj děda, a pak otec vlastnili. Samozřejmě i cihelna byla “znárodněna". Otci byly zabaveny i vzácné a cenné lovecké zbraně, které coby myslivec a velký milovník přírody užíval. Již nikdy se s nimi neshledal.

Z vyprávění vím, že si rodiče mohli vzít s sebou jen nábytek a osobní věci. Stěhovali jsme se na”žebřiňáku", který řídili a strkali rodiče a babička s dědou, protože nám NAŠE koně již nebyli zapůjčeni! Já se na to nepamatuji, byly mi tehdy 4 roky. Jsem rád, že byl otec po sametové revoluci plně rehabilitován a majetek byl v rámci restitučních nároků alespoň z části naší rodině vrácen.

Vesnice Světlá pod Hořičkami byla tenkrát samostatnou, prosperující vesnicí. Bylo tam místní JZD, MNV, samostatný hasičský sbor, Místní lidová knihovna a veřejná fotokomora, kde jsem měl možnost vidět první “hambaté" fotografie. Do naší vesnice jezdilo i pojízdné kino. Promítalo se buď v zasedačce MNV nebo venku na zeď nebo štít nějakého stavení. Velkým svátkem pro nás bylo, když nás otec vzal do kina na Hořičky. Kino stálo tenkrát 1 Kč a mohli jsme si sednout, kam jsme chtěli. Vzpomínám si, že při produkci filmu Bílý tesák jsem děj tak silně prožíval, že jsem při souboji psů litoval Bílého tesáka takovým způsobem, že jsem zvolal na celé kino “Necháš ho!", čímž jsem samozřejmě způsobil velký rozruch.

V naší vsi byla i fungující prodejna se základními potravinami a potřebami ”U Šrůtků", kam jsme chodili nakupovat. Mléko se tenkrát dováželo v konvích a paní Šrůtková je pocínovaným litrem důstojně odměřovala do džbánků. Chléb se dovážel z pekárny z Hořiček. Byl velmi dobrý, a tak než jsme ho donesli domů, oloupali a snědli jsme kůrky téměř po celém obvodu a doma dostali vynadáno. Pochopitelně jsme to příště udělali zase. Nyní je Světlá pod Hořičkami osadou "lufťáků", starousedlíků je tam málo. Není tam ani obchod.

Vůbec jsme neřešili to, že banány a pomeranče nejsou po celý rok, jako tomu je dnes. Měli jsme dostatek domácího kvalitního ovoce a vyrostli jsme také. A že někdy nebyl toaletní papír? No a co. Vytřeli jsme si zadní část těla Rudým právem. Tenkrát se vůbec žilo daleko skromněji. Nemohu říci, že bychom byli vyloženě chudí, ale peněz nazbyt nebylo. Žili jsme jen z jednoho otcova platu, matka byla v domácnosti, protože nás bylo od roku 1955 celkem pět. Narodil se totiž můj mladší bratr. Otec s Kainovým znamením kulak, byť se středoškolským zemědělským vzděláním, nesehnal práci ani jako traktorista, a tak musel pracoval jako dělník v různých průmyslových a stavebních provozech. Chodil např. pěšky do České Skalice do tehdejšího Národního podniku Spolana a to na 3 směny! a nebo pracoval na stavbě mostu.

To, že jsme doma museli pomáhat, bylo samozřejmostí. S bratrem jsme myli a utírali nádobí, krmili králíky a slepice, česali rybíz i další druhy ovoce, jehož přebytky se prodávaly, zalévali zeleninu a květiny, sušili seno atd. Chci tím říci, že naše generace měla daleko více aktivity a pohybu, byla fyzicky zdatnější. Nebyly televize, první se v naší vesnici začaly objevovat v letech 1953-1954, nebyly mobily, tablety ani počítače. Měli jsme více volnosti, bylo méně nebezpečí. Aut jezdilo málo, nemuseli jsme se bát únosů ani pedofilů. Když teď vidím mladou generaci, jak se hrbí a civí do tabletů a počítačů, jí hranolky, solené brambůrky, pije Colu, tak si myslím, že je něco špatně. A přičtu-li k tomu požívání alkoholu mladistvými, užívání drog, nevázaný sex a hrubost a násilí odkoukané z laciných amerických filmů, tak nevím. Naše generace také dělala různé klukoviny, ale bylo to tak nějak v normě. Měli jsme úctu k rodičům, učitelům i dalším autoritám, což teď, bohužel, není.

Do školy jsem chodil do Vestce. Byla tam jednotřídka a v ní splečně 5 ročníků a jeden řídící učitel. Je s podivem, jak toto nesourodé splečenství fungovalo. U tělocviku a zpěvu to bylo jasné. Ale v jiných předmětech se musel učitel věnovat postupně všem ročníkům a těm ostatním zadal písemnou práci.

Do školy jsme chodili pěšky, bylo to asi 2 km. Obědy jsme měli doma, když bylo odpolední vyučování, měli jsme z domova “vydatnější" svačinu, např. 2 chleby s máslem a jablka. Učil jsem se dobře, míval jsem ale poznámky z chování. Dnes jsou některé děti odborně řečeno hyperaktivní, já jsem tenkrát “zlobil". Vzpomínám si na jednu poznámku: ”Roztrhal spolužačce sukni a honil se po chodbě." Nebo: “Už zase ze sebe dělá šaška." Je zajímavé, že jsem chodil do Pionýra, ale i na náboženství. Tehdy to tak nějak šlo.

Od 6. třídy jsem chodil do školy na Hořičky, kam jsme ráno jezdili autobusem. Tenkrát existovaly žákovské jízdenky, takže jsme jezdili za pár korun. Domů jsme chodili buď pěšky (byly to 3 km), nebo při odpoledním vyučování opět autobusem. Chodili jsme "lukama". Dodnes cítím vůni rozkvetlé louky se spoustou různých motýlů a jiného hmyzu. Na cestu nám cvrkalii cvrčci nebo vrzaly kobylky. A vůně posečené louky? Neznám lepší vůni.

Koncem padesátých let byla v naší vesnici založena MO SSM. I my s bratrem jsme samozřejmě chtěli "do kolektivu" starších spolužáků a spolužaček. Bylo nám však důrazně naznačeno, že jsme coby synové statkáře nežádoucí, že teď vládne a rozhoduje někdo jiný. Bylo to mé první poznání třídního boje.

Nemohu opomenout v té době věhlasné Hořičské poutě. Sjíždělo se tam opravdu hodně různých atrakcí a my jsme se “natřásali" před holkama. I já jsem měl ve škole na Hořičkách svoji první velkou lásku. Houpačky byly za korunu, rána ve střelnici také za korunu, takže jsme stříleli na růže, a ty pak dávali svým vyvoleným.

Po ukončení základní školy jsme měli všichni tři bratři problémy s přihláškami a přijetím na střední školy. Ne že bychom se učili špatně, to naopak, ale neměli jsme dobrý třídní původ. Oba bratři museli nejdříve absolvovat učiliště, já jsem se na zahradnicko-vinařskou školu dostal, protože to byla součást zemědělské výroby. Ale to je již jiná kapitola.

Co říci závěrem? Každá doba má svá plus a mínus. Nelze vše vidět jen jednobarevně, vychvalovat, nebo odsuzovat. Já jsem ale v podstatě, přes všechny problémy, prožil hezké a bezstarostné dětství na vesnici, byť v zalátaných teplákách, keckách a s chlebem s máslem.

Petr Rudolf

Absolvent zahradnicko-vinařské školy v Mělníku, nyní důchodce, obchodní zástupce inzertních novin ORIN.cz. Odborný spolupracovník časopisu Chovatel, externí spolupracovník měsíčníku Náchodský nečas, muzikant, chovatel a posuzovatel zpěvných kanárů.

Památník

Daniela Fischerová

Dějiště: škola na takzvaném Čapajáku, Čapajevově náměstí v Praze, dneska Lobkowičáku. Doba: končí padesátá léta. Je mi osm, a pak víc.

*

Začíná to dramaticky, mám spor se samotným Bohem! Naši mě zapsali na nábrdle, sami nemají ve věcech víry jasno, ale chtějí, abych měla všeobecné vzdělání. Nábrdle se ještě vyučuje, ale na vysvědčení už není, je to podivný zájmový kroužek a je nás tam pár. Jenže koliduje s jediným programem pro děti v televisi. Ta je malá, černobílá, píše se se -s- a jedinkrát za týden v ní bývá skvělá Štěpánka Haničincová. (Tehdy mě to nenapadlo, to až životní protřelost mi napovídá, že ta shoda času s nábrdletem byla záměrná.) Nechci Pánaboha, nechci věčnou spásu, chci Štěpánku Haničincovou! Doma si vybulím, že nemusím na nábrdle chodit. Když jsem tam za rok ochotna se vrátit, už na škole není a musela bych na ně přes půl města. Naši nad tím mávnou rukou a já se stávám ateistkou na dalších zhruba dvanáct let.

*

Máme povinnou ruštinu, ale nejsou kvalifikovaní učitelé. Systémem ber kde ber jsou přijímáni takzvaní rodilí mluvčí. U nás je to mladičká soudružka Čutková. Trvá skoro rok, než škola přijde na to, že soudružka je Ukrajinka a mluví spíš ukrajinsky nežli rusky. Nemá pedagogické vzdělání, prostě přichází a vykládá, co ji tak zrovna napadne. Je veselá a prostopášná. Slovo prostopášná tehdy neznám. To jsou mé základy ruštiny.

*

O pár let později se naší sestrou stane Kuba a my se máme učit španělsky. Španělsky neumí vůbec nikdo a vedením kroužku španělštiny je pověřena stará paní učitelka Navrátilová. Je o jednu lekci před námi. Na první hodině říká Habana, na druhé se opraví a vyslovuje Havana. Kroužky kubánštiny jsou zas zrušeny.

*

Jazyk je plný rusismů. Děláme linějku, rozuměj: stojíme v řadě. Bohatý sedlák je kulak. Úderník není kovová součástka, ale workholik, maniak pracující nadplán. Zatímco workholika lze léčit, úderník je náš vzor. - Vyhrávám soutěž v ruské recitaci, našla jsem si nostalgického Puškina a dodnes mi utkvívá jeden verš. Básník se ptá staré chůvy: "...něco něco něco… ili drémleš pod žužžániem svojevo veretena?" ("...nebo dřímáš za vrčení svého vřetýnka?") Slovo žužžánie mě okouzluje, kvůli němu jsem si tu báseň vybrala, a umím říct tvrdé ruské –ž-. Miluju ruštinu. Soudružku Čutkovou zase odvál čas, učí nás samí narychlo kvašení Češi, pravého Rusa jsem ještě neslyšela, ale je to patetický jazyk. Avšak běda! Mám za sebou jedenáct školních let ruštiny, a co z nich dneska zbylo? Žužžánie plus hrstka praktičtějších slov. Už se ani nedomluvím. Přijde sovětská okupace a my se budeme stydět i za to, že umíme azbuku.

*

Besedy! Úžasné besedy, které nás vždy vysvobodí z úmorné nudy vyučování! Přichází starší pán, který umí psát oběma rukama. Barevnými křídami sviští po tabuli pravačkou zleva doprava, levačkou v protisměru. Maluje naráz psí boudu a psa. Vystoupení vrcholí, když jednou rukou píše Není růže bez trní a druhou

Rose ohne Dornen. Máme si z toho vzít poučení: Když člověk skutečně usiluje, nic pro něj není nemožné.

*

Opravdový člověk! Opravdový opravdový člověk z Příběhu opravdového člověka! Alexej Petrovič Maresjev alias Meresjev z románu Borise Polevého, Hrdina Sovětského svazu. Sestřelili ho nacisti, přišel o obě nohy a stejně zas tancoval kozáčka a sundal tři nepřátelská letadla! Viz výše: když člověk skutečně usiluje, nic pro něj není nemožné. Toho dne musíme být v pionýrském stejnokroji. Opravdový člověk je opilý. Nedá se to zastřít. Tlumočník dělá, co může, ale legenda se potácí. Odpovídá nesrozumitelně, oči jí plavou a beseda rychle končí. Potom už se o ní nemluví.

*

Poznámka o víc než půlstoletí poté: Je mi ho dnes líto, hrdiny. Bez války nebyl k ničemu. Co s beznohým, skoro padesátiletým stíhačem? Udělali z něj svatý ostatek a vozili ho takřka permanentně po školách sovětského bloku, aby vyprávěl dětem o svém hrdinství. Stejně permanentně ho hlídali, aby nevypadl z role. Tloustnul a stárnul, nejspíš ho bolely pahýly. Z toho by se dal na chlast skoro každý, ne?

Foto: Lubomír Kotek

*

Duch stálého soutěžení. Body a žebříčky. Každý ví, kam paří na stupnici úspěchu. V šesté třídě nás dělí na skupinky, dvě holčičí, dvě klukovské, a non-stop soutěž zuří celý rok. Na nástěnce přibývají a ubývají body: za známky, za brigády, za sběr papíru i kovů. Strhávají se za příchod bez rudého šátku (nosíme ho i k teplákům). - Jednou soutěžíme ve sběru kaštanů a třídní nás vezme na sluncem zalitý Olšanský hřbitov. Pištíme nad každým nalezeným kouskem, ale místo je dávno vysbírané, máme jich dohromady sotva dvacet. Třídní nahlédne, že je to pitomost, a kaštanovou soutěž ukončí. Tři kluci tajně pozvou pár holek, nikdo neví kam. Už za šera vejdeme na Žiďák, nikdo tam nechodí, hřbitov je zpustlý, Kafka je dosud všem ukradený, ale v kaštanech se přímo brodíme. Kluci lezou na stromy a třesou, shůry padá krupobití plodů. Rveme si je do kapes i za bundičky. Po hodinách upoceného boje o každý nedomrlý kaštan („Naše skupinka už má čtvrtej, heč!“) je to čiré štěstí, pocit zázraku. Když člověk skutečně usiluje, ano, nic není nemožné! Omylem nás zamknou, za tmy skáčeme z hřbitovní zdi a kluci nás chytají do náruče. Krásný večer, krásný, ach!

*

Co se oblékání týče, dobová emoce je přesně opačná než dnes. Je správné být chudý. Lepší slovo je: prostý. Celé dětství se upřímně stydím, že jsme bohatí. To obnáší ledničku, televizi, a co nejhoršího, auto. Vášnivě se vzpírám nosit svetříky z Tuzexu, protože je nikdo nenosí. Chci chodit do školy v teplácích jako mí prostí spolužáci, kteří mají prosté rodiče a prosté byty, ne tatínka hudebního skladatele a byt v činžovní vile jako já. - Jednou (je mi asi deset) mi maminka nechá ušít kalhoty z anglické vlny. Jsou modré a nejsou kostkované, přísahám, NEJSOU KOSTKOVANÉ, tmavomodrou látkou se jen vine slabounká červená nit. Na školní chodbě mě chytne ředitelka. „Co to máš na sobě? Kostkované gatě?“ křičí na mě. „Tos utekla z cirkusu? Anebo z blázince?“ Za posměchu dětí mě vleče do sborovny, aby se i učitelé pásli na mé hanbě. Pláču a už nikdy nechci přestat plakat, už nikdy nechci mít kalhoty z anglické vlny, už nikdy nechci chodit do školy. Další rok vedu doma trvalou bitvu o to, abych směla chodit oblékaná prostě: chci být obyčejná holka, ale už nikdy, nikdy nebudu.

*

A taky chci nosit klíče na krku! Klíče na šňůrce má skoro každý, všichni rodiče jsou zaměstnaní, maminky jsou pracující ženy, to jen ta má nebuduje vlast. Zůstává v domácnosti, což je pro mě další černý puntík, jako bych jich už neměla dost. Klíče na krku jsou znakem dospělosti, otvírají pusté odpolední byty a hrdě deklarují, že majitel klíčů všechno zvládne sám. K čemu by ti byly? chtějí vědět naši, kteří věčně trčí doma. Ale vytrucuju si je a pyšně chodím s velkou cinkající boulí pod krkem.

*

Už jsem to popsala jinde, ale vynechat to nelze. Pátá třída. Jsem třídní spisovatelka, nahlas předčítám své slohy a dopouštím se naivních povídek. Jako taková jsem krátce před Vánoci pověřena školou, abych jménem všech československých dětí napsala dopis prezidentu Eisenhowerovi. Smysl toho transoceánského poselství je prostý jako tepláky: My děti nechceme válku! Připadám si jako prorok zasažený božím posláním. Tři dny v tranzu píšu, škrtám, trhám papíry. Má nejlepší kamarádka Hanička má nejhezčí písmo z celé třídy. Dostane můj škrabopisný koncept a úhledně ho přepíše. Celé Vánoce sním o tom, jak se asi Eisenhower tvářil, když četl mé srdceryvné psaní. Co tomu řekl Bílý dům? Psala jsem dost důrazně, dost dojemně a přesvědčivě, abych zabránila další válce? Zajistila jsem světový mír? Po Vánocích najdu dopis v aule na nástěnce. V jedné strašlivé vteřině mi dojde, že to celé byla habaďůra, jenom jako, prázdné gesto. Jsem zklamaná do morku kostí, ale toto jenom jako mi dá dost jasnou představu o samé podstatě spisovatelství.

*

Ostatně spisovatelství! Jednou se budu živit psaním, mým údělem se stane příběh. Jeden veliký mě potkal v deseti. Máme drobnou nenápadnou spolužačku, jedináčka velmi starých rodičů. Máme novou mladou učitelku. Dívenka – přiřknu jí jméno Maruška, i když se jmenovala jinak – k paní učitelce přilne, doprovází ji ze školy a nosí jí plaché kytičky. Paní učitelka – přiřknu jí jméno Nová, i když se jmenovala jinak – její dětský obdiv přijímá. (Pokračování příště)

*

Heslem doby je šetrnost. Sirka roste celý den, učí nás, abychom zbytečně nevypalovali sirky. Sbíráme papír, abychom chránili lesy. Zvoníme u neznámých lidí a prosíme o staré noviny. (Dnes vyhazuju balík pitomých letáků denně, s tím bych byla hvězdou školy.) Šaty se přešívají, věci se opravují a spořivost je ctnost. Šikovné maminky právě objevily, jak využít prázdné zubní pasty. Rozstříhají je na kroužky a ty pak proplétají, až vznikne nákupní taška. Nejvíc se hodí pasta Herbana, má barvu hrachové kaše, z té je elegantní módní doplněk. - Není to jen jiný vztah k věcem, je to především jiný vztah k času. Budoucnost je v nedohlednu, jsou to lepší zítřky našich dětí, tedy nás. Vyplatí se na ně trpělivě počkat. Čas zatím jenom ladí nástroje, ten pravý koncert teprve přijde, až my budeme velcí, a dozajista bude nádherný. Heslem té doby je pokrok, svět je den ode dne lepší, budoucnost je otevřená náruč, stačí vytrvat. - Kdy vlastně tato iluze padla? Od těch dob se čas nesmírně zkrátil, jeho obzor je titěrně blízký, je to malé pohyblivé teď. Hltáme rychlené ovoce okamžitých zisků, spořivost už dávno není sexy a na lepší zítřky našich dětí se moc nevěří. S námi nemusíte čekat! obluzují nás reklamní spoty. Budoucnost je zítra. Chci to hned!

*

Ostatně vztah k času. Futurologie není šťastný obor, protože se vždycky zesměšní. V dubnu 1961 oblétne Zemi první člověk, Jurij Gagarin. Nepochybujeme, že dveře kosmu už jsou dokořán. Už brzy budeme létat na měsíc na Měsíc, rozuměj na rodinnou dovolenou. Tehdejší literatura je podobných snů plná. Až vyrosteme, budeme snídat na Marsu, večeřet na Venuši, pokrok prostoupí celou sluneční soustavu, peníze nebudou existovat, NIC NENÍ NEMOŽNÉ, KDYŽ ČLOVĚK USILUJE, všechny problémy vyřeší věda a bude věčný mír. Budoucnost z pohledu té doby vypadá tak, jak knihy svědků Jehovových líčí nebe: slunnou krajinou se procházejí zdraví, dobře oblečení lidé, tváří se bezstarostně a v trávě si hrají bílí psi. – Zažijeme ještě někdy tak bezuzdný optimismus, nebo už tenkrát byl jen pro děti?

*

Maruška začne trousit nesmírně skandální zvěsti. Nejdřív jen pošeptmu nejlepším kamarádkám, ale brzy už to ví kdekdo. Je to do krajnosti vzrušující: paní učitelka Nová je Maruščina pravá matka! Vykřičník! Ale co horšího: její pravý otec je Němec, z toho špatného Německa, z toho západního, a proto ji kdysi dali do adopce. Ale nepřestali se milovat a teď chtějí Marušku vychovávat spolu. Maruška a nová matka Nová brzy emigrují. Otec už se na ně hrozně těší. Vykřičník! (Pokračování příště)

*

Tupírování! Právě přichází do módy tupírování. Pro ty, kdo nevědí: zvedněte hustý pramen vlasů a hřebenem prudce dřete proti srsti, až je z nich naježený chomáč. Pokračujte, dokud z hlavy nebude obrovská koule. To je estetický příkaz doby: čím větší hlava, tím větší krása. Jednou se začnou prodávat příčesky, které ji zvětší do absurdní míry, ale zatím nám stačí řádit hřebenem. Po čase takové tortury už vlasy nelze sčesat zpátky, stojí samy, jako by vstávaly hrůzou. Taky si podmalováváme oči, většinou krémem na boty. Černě obtažená víčka a divoce zježené vlasy z nás dělají vyjevené elfy. Široké naškrobené spodničky.

*

Jsem nebezpečný jedenáctiletý logik. Nechci provokovat, ale jednou se při hodině zpěvu zeptám, kam to vlastně dospějeme, když se v Internacionále zpívá „od minulosti spějme zpátky“. To má jediný možný výklad, ještě hloub do minula, ne? Kam tedy? Do středověku? Nebo až do doby kamenné? Učitelka hudební výchovy je křehká stará dáma, důchodkyně, učívala hru na klavír. Můj dotaz v ní vyvolá paniku. Nechce mít problémy, ne, nikdo tu přece nechce mít problémy. Dotaz zamluví a o přestávce si mě vezme stranou. Vyplašeně mi vysvětluje, že od umění nelze čekat logiku. Aha! Tak jo! Už to tedy nechám plavat, ale ještě po víc než padesáti letech si neodpustím dodat, že jde o velmi mizerný překlad. Zkuste vyzpívat čistě jež hlad zhnět!

*

Chutě doby: tiki. Šumák, dvě oranžové kostky v jednom balení. Naše dětská droga. Třeme ji o jazyk tak dlouho, až nám jde od pusy pěna. Na jazyku zůstávají rudá stigmata. Dospělí nám tvrdí, že si zničíme žaludek, ale je to silnější než my. - Eskymo za padesátník tvoří základní jednotku naší ekonomické soustavy. Všechno lze přepočítat na eskyma. Knihy jsou úžasně levné, ale i útlá dětská knížka stojí tak deset dvacet eskym, a to si člověk pěkně rozmyslí! - Největší přepych: žvejkandy! Posílají je strýčkové z Ameriky, později jsou k mání i v Tuzexu za takzvané bony. Totálně vyžvýkaná hmota bez chuti i vůně je pořád důkazem přátelství: trháme si ji od úst - doslova i symbolicky! - a dělíme se o ni se svými nejdražšími přáteli. Kdo nemá žvýkačku, žvýká dortové svíčky, bleděmodré nebo růžové. Skoro to nejde, rozpadají se v puse na marné drobky, ale ta iluze stačí ke štěstí. Žvýkačky nám zakazují ještě víc než tiki, je na nich cosi popudlivě západního, amorálního. Žvýkají Američané – ano, ti, kteří dávají tolik peněz na zbrojení, že kvůli nim chudé děti mají hlad. - A ovšem mejdlíčka, nezapomenutelná mejdlíčka! Nepopsatelné jakési cosi, nasládlá hmota mdlých barev, tabulka za dvacetník, nejlevnější rozkoš bez rizika. Mé Hledání ztraceného času by na dně paměti mělo mejdlíčko.

*

Slova doby: chuligán. Chuligán nosí texasky, protože slovo džíny ještě neznáme. Chuligánka má koňský ohon. Čím je vyvázán výš, tím je chuligánštější. Oba žvýkají a kouří. Říkají „Trhni si nohou!“ To je tehdy nový, svěží a velice neslušný idiom. Rozvrácená rodina. Začíná se opatrně mluvit o tom, že existuje něco jako rozvod. Není zdaleka tak běžný jako dnes a na děti rozvedených lidí se hledí jako na invalidy. „Musíme na něj být hodní, on je z rozvrácené rodiny.“ – Juldafulda (genitiv: juldyfuldy), park kultury a oddechu Julia Fučíka, dnešní Průmyslový palác, ale to se říkat nesmí, protože pravý Juldafulda za nás za všechny položil život a jeho notně romantizovaný portrét visí v každém patře na chodbě. - Mám staré vydání Andersena a tam je pohádka Soudruh z cest. Tohle krásné slovo nese dvě generace stigma vnucené blízkosti, zplanýrování lidských vztahů, pak se stane urážkou a obžalobou, přímo utrháním na cti, a dnes je kdesi v přítmí jazyka. Uslyšíme ho ještě v tom prapůvodním smyslu přítel? Asi ne.

*

Zpátky k Marušce. Celé dny rozebíráme tyto poplašné zprávy. Hoří nám uši. Loudíme pořád další podrobnosti, ale příběh se čeří v minimálních dávkách, napětí neslábne, už se táhne přes půl roku a pořád přibývají šokující detaily. Například: Němec má ještě jednu dceru, Němku jak poleno jménem Ariane. Jednou se tato polosestra supertajně octne v Praze, bydlí v noblesním hotelu Savoy a Maruška se s ní jde stejně supertajně seznámit. Out of record: někde v této fázi už se mě zmocňují pochybnosti, už se mi té vyprávěnce nechce věřit, i když toužím, aby to všechno byla pravda, toužím být svědkem VELIKÉHO příběhu. (Pokračování příště)

*

Celou sedmou třídu čteme Babičku. Po každé kapitole děláme důkladný rozbor. Do dvou sloupců dělíme postavy na kladné a záporné. Babička je vždycky kladná. Černý myslivec je záporný. S Viktorkou si tak trochu nevíme rady. Utopila svoje dítě (to je jistě morální mínus!), ale zas je nám jí líto. Morálka je ošemetná, což umění tehdy ještě netuší. Dělení na klaďasy a záporáky vede každým dílem jako ideový zip. Stačí zatáhnout a příběh se přehledně rozdělí na dobro a na zlo, na ano a ne. Válečné filmy v tom mají jasno. Sověti jsou jenom dobří a Němci jenom zlí. Ani stín pochybnosti. Velký objev doby, takzvaný rozpolcený hrdina, se vynoří až mnohem později. Válečné filmy jsou povinnou součástí mého dětství, chodíme na ně do kina Flora, tečou litry černobílé krve a skoro všechny spolužačky brečí. Já ne. Jedna holka na nich omdlívá.

*

Předem varuju, že tato malá historka působí vymyšleně, i pro mě má pachuť levných vtipů na účet té doby, ale kupodivu, stalo se. Mí spolužáci, kluci, na výletě zničili hnízdo bažantích vajec. Proč a jak, to nevím, nebyla jsem tam. Ale byli přistiženi a lesní závod na ně žaloval. Z těch vajec už se ptáci nevylíhnou. Ředitelka vymyslela velmi působivý trest. Školní rozhlas nás všechny informoval o spáchaném činu. Viníci museli jeden po druhém předstoupit před mikrofon a říct tuto větu: „Já, doplň jméno, jsem ukradl státu jednoho bažanta. Já, Karel Mašek, jsem ukradl… Já, Honza Stránský jsem ukradl…“ Cosi mezi kalvínskou zpovědí a politickými procesy, veřejná samohana. Někteří kluci bulili, jiní z toho měli srandu. Já, Daniela Fischerová, se z té vzpomínky dodnes osykám.

*

Soudružka ředitelka se jmenuje Josefa Baxová a ředitelkou se stala pouze proto, že ona a její muž u sebe za války nechali přespat Julia Fučíka. Kauza kalhoty už tehdy přebolela, ale o pár let později se střetneme znovu. Přišel příkaz založit školní časopis a já jsem jedna z redaktorek, je mi třináct let. Na redakční radě hledáme vhodný titul. Zvítězí můj návrh CESTA. Soudružka Baxová s ním nesouhlasí a prosadí vlastní verzi: MLADOST-RADOST. Myslím, že není potřeba nic dodávat.

*

Číháme půlku odpoledne před hotelem Savoy. Konečně vyjde Maruška. Opatrně se rozhlíží, jestli ji někdo nesleduje, ale vzduch je, zdá se, čistý, jsme tam jenom my. Pak nám spřísahancům líčí sestru. Ariane je ještě dítě. Nosí účes zvaný „myší ocásky“, vlasy sepnuté u uší gumičkami. A když je nervózní, tak se za ně nevědomky tahá. Takhle, ukazuje nám Maruška. Mnoho vykřičníků!!! Tento výjev mě plně vrátí do tábora věřících. Člověk si může vymyslet jinou matku, otce, sestru…, v jeho vyprávění mohou být i jisté fauly, vždyť už vím, že od umění nelze čekat logiku. Ale tahat se nervózně za ocásky? Tak přesné gesto si nikdo nevymyslí, to se musí vidět, že? Poznávám hlavní zákon vypravěčství: věrohodný detail prodá velkou lež. (Pokračování příště)

*

Školní autobus a školní výlety. Slovo hit ještě spí pod obzorem času. My říkáme šlágr a náš šlágr je Černý muž. Ten, který pod bičem otrokáře žil, a kapitán John Brown to zřel. I když je to píseň americká, tuhle zpívat smíme, protože bojuje proti otrokářství, a nijak nesejde na tom, že v USA je zrušeno už skoro stovku let. Projde nám i to svatouškovské glóry glóry halelůja, umíme ho dvojhlasem. A pak ovšem Niagára. Opájíme se romantikou, které je v našem životě tak málo, romantika se nenosí, lásku nám umění prezentuje značně asexuálně, jako soudružský svazek spojený společným cílem. Kupředu, kupředu, Toníku a Anno! Moj družok bojevoj, píše Julius Fučík své Gustě. Ale my už začínáme tušit, že komu vášeň v srdci hárá, tomu není pomoci.

*

Ostatně láska! Říkáme si příjmeními. Jen nejdůvěrnější přátelství opravňuje ke křestním, ale jinak jsme pro sebe Coubalová, Fischerová, Zvěřinová, kluci nejsou Honza nebo Jirka, ale Mašek nebo Srb. Jednou (je nám dvanáct nebo třináct) nám vsunou do třídy dceru řeckých běženců Sofiu. Je o dva roky starší než my, je to exotická kráska a má na nás velkou zásluhu. Dvě velké zásluhy: jednak nám říká jenom křestními a nám se to začne líbit. Najednou jsme Jarka, Líba, Dana, Maguna. Ale hlavně, hlavně! Sofia nás rozlíbá! Dosud jsme byly zapruzelé české netýkavky, ani nás nenapadlo se nějak mazlit. Jižanka to cítí jinak: denně nám všem vlepí pusu, a ejhle, ono se to taky ujme, pubertální erotika už číhá za bukem. Od té chvíle se líbáme na potkání, chodíme parkem zaháknuté za malíčky - zatím jen holky s holkama - a jsme rázem napůl dospělé.

*

O sexu se ještě nemluví. Zrajeme mnohem později, chodit s někým ve čtrnácti je spíš rozpačité a znamená to vodit se za ruku a sem tam se cudně políbit. Nikoho ani nenapadne učit nás navlékat kondom, neznáme slovo antikoncepce. Už sice víme, jak se dělají děti, ale rozhodně ne ze školy. Filmy s maličkým přídechem sexu jsou přístupné až od patnácti a televisní strava je velmi diabetická. Menstruace je náramný problém, tampóny neexistují a vložky jsou teninké a zrazují raz dva. Jedinou sexuální výchovu, jíž se nám dostalo, nám poskytla naše zlatá stará třídní, když nám holkám na lyžařském týdnu vysvětlila, jak to dělat s hygienou. Neříká měsíčky ani menstruace, říká tomu dostat návštěvu.

*

Jednoho krásného dne přijde do školy Veřejná bezpečnost. Paní učitelka Nová nahlas pláče. Několik orgánů obsadí ředitelnu a my jsme jedna po druhé volány k výslechu. Třídní vypadá velmi vyděšeně. Nevím, kdo to tehdy práskl, ale až dnes chápu, jak obrovské tu bylo riziko. Na hranicích se ještě běžně střílí a neudat chystanou emigraci je trestný čin. Vězení jsou plná lidí, které tam dostalo podezření mnohem nevinnější. Představa, že někdo chce unést československé dítě do NSR, je na konci let padesátých víc než divoká. (Pokračování příště)

*

Třída devátá a poslední. Závěrečné vysvědčení. Mám samé jedničky a dvě trojky, z rýsování a z dílenských prací, jsem na všechno levá intelektuálka a soudruh učitel mě nemá rád. Až s velkým zpožděním se dozvím, že naše zlatá třídní, která ihned poté přešla do důchodu, ukradla – ano, UKRADLA – ve sborovně čistý blanket a přepsala ty trojky na dvojky. Dobře věděla, že by mi kazily průměr a nevzali by mě na dvanáctiletku, takže celý můj další život stojí na vratkých základech tohoto šlechetného podvodu.

*

Dopadne to lépe, než se dalo čekat. I Veřejná bezpečnost nahlédne, že je to nesmysl, Marušku dají na psychiatrii, a pak přeřadí na jinou školu. Už ji víckrát nevidíme, paní učitelka Nová učí dál. My máme přísně zakázáno se k té historii vracet. Netuším, kam tu velkou vypravěčku vítr zavál, ale myslím na ni vděčně. Obohatila mé dětství. Dala ho na dlouhé měsíce prostoupit vzrušením, které umí přinést velký příběh. Mám ráda příběhy, ostatně žiju z nich dodnes. A obraz holčičky, která se z nervozity popotahuje tu za jeden, tu za druhý pramínek vlasů, mi tkví v paměti tak živě, jako bych ji sama viděla.

*

Zločin paní učitelky Marie Kohoutové - jmenuji ji pravým jménem z vděčnosti a k její věčné slávě - je dávno promlčen. Na školu mě s tím zfalšovaným vysvědčením vezmou a mé dětství v socialismu tím končí, socialismus brzy zažije nejlepší léta, nadcházejí sweet sixties, ale já už nejsem dítě a svět má jinou vůni, barevnost a chuť. - Je načase shrnout kapitolu a udělat morální rozbor. Hrdinové záporní i kladní se slévají v nepřehlednou směs. Dobový kolorit se nám zdá směšný, ale zlo a dobro není v jiném poměru než dneska. To jen paměť klade přízvuk jinam. Pokrok už není, co býval, má osobní budoucnost pomalu zavírá svou slibující náruč. Už vím, že nestačí skutečně usilovat, Keine Rose ohne Dornen a život je vždycky silnější než my. Nesnídám na Marsu a nevečeřím na Venuši. Není den ode dne lépe, jak mi kdysi slibovali, ale není ani den ode dne hůř.

*

P. S.: Teď jsem v krabici našla památník, což je taky reálie, kterou dnešek nezná, a v zápise z 22. března 1955 čtu: Když píši ti v památník jsme ještě malé žabky zdali si na mně vzpomeneš až budem staré babky V upomínku vepsala tvá milá kamarádka Jana - Opisuji text věrně, jak leží a běží, bez interpunkce a se špatně napsaným mně. Báseň nekončí otazníkem a nedožaduje se odpovědi, jenom pro pořádek píšu: ne. Nemám zdání, milá kamarádko Jano, kdo jsi byla, nic se mi nenoří před očima. Paměť je napůl vypuštěný rybník a nad ním se míhá hejno bludiček. Kdoví, jak to všechno bylo. Je to jen velice přibližná zpráva. 2014, konec července.

Daniela Fischerová

Spisovatelka. Dramatička (Hodina mezi psem a vlkem, Báj atd.), autorka rozhlasových a televizních her (Velká vteřina, Černá slečna slečna Černá a další), prozaička (například román Happy end) a autorka knih pro děti (Duhové pohádky, Milion melounů, Pohoršovna). Učí tvůrčí psaní na Literární akademii v Praze.

Dva šrapnely

Michal Horáček

V listopadu 1917 se můj dědeček Leopold nacházel v Alpách.

Nebyl ještě dědečkem, pět dnů mu zbývalo do pětadvacátých narozenin.

Pravěpodobnost, že je oslaví, nebyla ovšem valná: Monte Fantanasecca, jejímž úbočím měl stoupat, byla nejen strmá, ale i opevněná a z pevností pálily na dědečka a jeho kamarády kulomety a děla.

Jestli si něco žádá soustředění, tak bitva. Poručík Leopold Heyrovský se přesto v jednom okamžiku přestal krýt za kamenem a vyrazil do otevřeného prostoru - spatřil tam totiž brouka. Jako začínajícího entomologa ho brouci zajímali víc než co jiného.

Dobře udělal: shledal, že brouk náleží do řádu Coleoptera a je poměrně vzácným tesaříkem.

Kromě toho se v příští vteřině ten balvan, za kterým se předtím skrýval, přímým zásahem z kanónu změnil ve štěrk.

Když dědeček usoudil, že si to zasloužím, brával mě do své pracovny a otevíral velkou skříň, do níž ukládal to, co považoval za nejcennější. Byly to hlavně zvláštní krabice se slídovými víky, pod nimiž spočívali, opatřeni štítky, na něž dědeček kaligraficky vypisoval jejich latinská jména, rozliční tesaříci. Přesto jsem se nejvíc těšil na to, až dědeček rozbalí žlutý voskovaný papír opatřený štítkem "Listopad 1917" a já si budu moci potěžkat několik kusů zrezivělého železa: šrapnely, které za bitvy o Monte Fantanasecca mohly z dědečka udělat mladíka, který se nedožil svých pětadvacetin.

"Když jsme horu dobyli, poslal jsem svého burše", konstatoval dědeček, "aby mi ty šrapnely vykopal. Snažily se mě vyřídit, a protože se jim to málem povedlo, říkám si: Žít není samozřejmý. To, co není samozřejmý, je vzácný. A toho, co je vzácný, je dobrý si vážit."

Pětačtyřicet listopadů po bitvě na Piavě, několik dní před dědečkovými sedmdesátými narozeninami, otřásla i kopcem nad Prahou exploze.

Do vzduchu vylétla podstatná část ze 17 000 tun žuly, z níž českoslovenští komunisté zahájili v roce, kdy jsem se narodil, stavbu šestnáct metrů vysoké sochy Gruzínce Džugašvilliho, který si nechal říkat Stalin.

Babička říkala Džugašvillimu Satanáš. Podle ní připravili Džugašvilliho lidé dědečka o možnost jezdit sbírat tesaříky tam, kde se vyskytovali ti nejzajímavější, a tak mu moc ublížili; dědeček mu ovšem neříkal nijak a pro mě bylo těžké odhadnout, co si o něm myslí. Bylo mi deset let a sochu jsem rád neměl, ačkoli kamenný člověk, jehož knoflík měl v průměru přes půl metru, určitý respekt budil - vadilo mi, že spolužák Žůrek se dokázal vydrápat až na vršek Stalinovy nesmírné boty, zatímco mně se to nikdy nepodařilo.

Chodívali jsme si hrát pod Stalina často; když bylo hezky, tak obden. Proto nás zaskočilo, když jednoho dne místo obklíčili nevrlí vojáci. Nebyla s nimi řeč; na Letnou se nesmělo.

"Dál se nesmí, soudruhu," řekl dědečkovi, který se pár hodin po výbuchu dostavil pod žulové letenské schodiště, desátník Československé lidové armády.

"Obávám se," řekl mu dědeček, "že v mém případě budete muset udělat výjimku."

"Žádné výjimky. Politický úkol."

"Jde o přírodu."

"O přírodu?" podivil se desátník.

"Přesně tak. O celospolečenský zájem."

Dědeček vyňal z náprsní kapsy pláště legitimaci: "Jsem doktor Heyrovský, předseda Entomologické sekce Československé akademie věd. Mám pověření sbírat tu tesaříky."

"Tesaříky?"

"Chcete-li, cerambicidae."

"Cerami...?

"Nebude to trvat dlouho. Soudím, že tak půlhodinu. Každému z nás svěřuje společnost specifické politické úkoly."

Toho dne dědeček žádného brouka neulovil. Zato na stole jeho pracovny spočinul rozeklaný kus žuly.

"To sis přines ty, dědečku?"

"Jasně. Nemám burše."

"A proč zrovna tohle?"

"Potřeboval jsem těžítko."

"Zrovna takhle hnusný?"

"Hnusný? Mně přijde bezvadný. Dlouho jsem si právě takový přál."

Ze šuplíku vyndal sešit plný aršíků se štítky a do kalamáře namočil pero: "Snažil se mě vyřídit . A... dost možná se mu to... zčásti...," mumlal přitom.

Pak se obrátil ke mně: "Ale nakonec vybouch a my ho přežili. Nebylo to samozřejmý. To, co není samozřejmý, je vzácný. A toho, co je vzácný, si važ."

"Tak jo," řekl jsem.

"Moc ti toho neodkážu, ale tohle bude dobrý."

A na šrapnel ze Stalina přilepil krasopisně vyplněný štítek "Listopad 1962".

Foto: Lubomír Kotek

Michal Horáček

Textař, básník, spisovatel, kulturní antropolog. Byl aktivním účastníkem sametové revoluce, o níž napsal knihu Jak pukaly ledy. Spoluzaložil společnost Fortuna. Je autorem desítek písňových textů, několika knih a mnoha esejů, na svém kontě má i libreto Kudykam nebo básnickou sbírku Český kalendář.

Kostel plný židlí

Oldřich Vágner

Je mi dvanáct let. Ležím v trávě vedle chátrajícího kostela s mírně nakloněnou věží a zírám do červencové oblohy. Čekám na kámoše.

Na volné prostranství před kostelem pomalu vjíždí a zastavuje modrý náklaďák s vysokou žlutou plachtou. Tento týden potřetí. Závozník vystupuje, otevření zadní sajtny náleží k jeho povinnostem. Pak přejde k otlučeným, zpráchnivělým dveřím kostela. Z kapsy sepraných montérek vytahuje svazek klíčů a odemyká obrovský visací zámek. Uvolňuje rezavý řetěz a dokořán otevírá skřípající křídla dveří hlavního vchodu. Pobíhá kolem auta, zarputile mává rukama. Jako obyčejně, nevěnuje šofér zmateným pokynům kolegy přílišnou pozornost, couvá pomocí zpětných zrcátek. Na modrém laku kabiny svítí bílý nápis Interier n. p. Interier je firma vyrábějící nábytek a zkratka n. p. znamená, že firma je národním podnikem. Říkala souška ve škole, že všechno je národní, a tedy nás všech.

„Kampak mladej? Nezacláněj tady.“

„Chtěl bych se podívat dovnitř, ještě sem tam nebyl.“

„Tam nic neuvidíš. Samý židle.“

„V kostele?“

„V bejvalym kostele. Teď to je sklad nábytku. Černoprdelníci museli vypadnout. To vás neučili?“

„Učili. A jsou tam sochy a obrazy?“

„Kdepak, řikám ti, samý židle.“

„Jen ho nech Fando, ať se podívá.“

„ Ale fofr, po vobědě musíme eště s fůrou do Nový Vsi.“

Foto: Jaromír Čejka

Vstupuji do hlavní lodi kostela. Po stěnách záclony pavučin, na kamenné podlaze závěje prachu, opadaná omítka. Nevětraný zatuchlý vzduch, zahuštěný vůní laku a dřeva, vycházející z hromady naskládaných nových židlí. Jsou všude. Na kůru, na ochozech, na schodech, v sakristii... I velký, křížový půdorys kostela je nejméně ze tří čtvrtin zarovnaný až ke spodnímu okraji ochozů. Židle zapasované nohama do sebe vypadají jako parožím zaklesnutí jeleni. Neumím odhadnout množství. Stovky? Tisíce?

„Konec exkurze mladej. Musíme makat, kapišto?“

„Už jdu.“

Ze zámku bočních, nepoužívaných dveří rychle vytahuji masivní železný klíč, strkám jej pod košili a vycházím do sluníčka. Řidič i závozník zašlápnou nedopalky cigaret a začínají odnášet židle z auťáku do kostela.

„Tak co mladej, líbilo?“

„Není tam oltář ani sochy, křížová cesta ani lavice...“

„A víš, jak to vyschlý dřevo krásně hořelo v kamnech? Plná fůra toho byla, však řekni Fando.“

„Nojo, ale tý práce s tím. Nařezat, rozštípat...“

„Měls to zadarmo, tak nebreč.“

„Proč sem ty židle pořád jenom vozíte? Proč žádný neodvážíte?“

„Jó hochu, plán se musí plnit, ale tomu eště nemůžeš rozumět.“

„Souška říkala, že se musí plnit plán.“

„No tak vidíš. U nás děláme židle, jinej náš závod vyrábí křesla a gauče, jinej zas obejváky.“

„A to všechno navozíte k nám do kostela?“

„Depak, to by se sem nevešlo. Takovejch kostelů máme víc, řekni Fando.“

„Nojo. Štyry nebo pět.“

„Pět Fando. Pět kostelů plnejch nábytku máme.“

„Aha. Tak o tom nám souška neříkala nic.“

„Vo ekonomice se budete učit pozdějc, až budete věčí.“

Prázdniny skončily a kostel byl židlemi vycpaný jak břicho velryby kostrami Jonášů. Několikrát jsme jej s kamarády tajně navštívili. Dovnitř jsme vlezli bočním vchodem, odemčeným tím uloupeným klíčem schovaným pod košilí. Občas jsme zkusili, pokaždé ovšem marně, ty židle spočítat. Nakonec jsme jich asi deset odnesli do naší boudy v lese. Podle soušky byly národní a patřily nám všem. V evidenci zmíněného podniku určitě nechyběly, nevím, že by je někdy někdo postrádal nebo hledal.

A „vo ekonomice“ jsme se učili opravdu až o hodně „pozdějc.“ To už jsme byli fakt „věčí.“

Oldřich Vágner

Spokojený důchodce, cestovatel, autor povídkové knížky Cesta byla dobrá, místy špatná.

Dcera tajemníka MNV

Eva Struhárová

Mým dětstvím jsou šedesátá léta v severočeském pohraničí na malé vesnici, kde můj otec zastával funkci tajemníka MNV. Všechno bylo všech a všude se smělo, alespoň tak mi to pohledem dětských očí připadalo.

A jak už to tak bývá, dceruška chodila všude s milovaným tatínkem, takže i do úřadovny výboru, a než taťka projednal a podepsal své úřední záležitosti, já měla povoleno ťukat si na stařičkém psacím stroji.

Sekretářka byla mladá žena a zřejmě jsem jí nahrazovala dítě, které ještě neměla, tak jsme si mohla prakticky dělat vše, co se mi zamanulo, a psát a psát. Byla to pro mne tak důležitá činnost, že jsem se cítila velmi důležitě a byla jsem na to patřičně pyšná.

Foto: Lubomír Kotek

Jenže časem mi to zevšednělo a já se začala zajímat o větší stroj, a to ústřednu veřejného rozhlasu. Pavlína, tak se ta sekretářka jmenovala, mi ukázala, jak se pouštějí gramofonové desky, a já měla novou, zajímavější a pro mě zase velice důležitou práci. Každé odpoledne, sotva jsem dorazila ze školy, šup na MNV a již veřejný rozhlas vyhrával do vsi a přilehlých obcí dechovku a populární písničky. Dokonce jsem otce uprosila a nakonec i chodila gramofonové desky sama kupovat podle svého uvážení. Tenkrát jsem milovala populární duo Simonová + Chladil.

To časem také pominulo a já již, jako pionýrka, byla pověřena starat se o obecní nástěnku. Plnila jsem jí agitačními obrázky vystřiženými z novin a časopisů na oslavu všech socialistických svátků a výročí. A písmenka? Ty jsem si sama vyrobila. A opět jsem byla náležitě pyšná na své dílo. Dokonce o mě psali i v okresních novinách.

Nutno ovšem říci, že jsem nebyla jen hodné dítko, ale také jsem uměla taťku rozpálit do běla. To když jsme s kamarádkami v rámci holčičích her očistily a ozdobily starý zapomenutý pomník německých vojáků. No nazdobily jsme ho tak, že oslavovaný pomník Julia Fučíka opodál byl vedle jako šedá chudinka.

Jen co jsem přišla domů, táta spustil: „To snad není pravda. Vždyť mi naděláš velké problémy. Jak asi budu vysvětlovat, že dcera obecního funkcionáře zdobí hroby nepřátel…!“ No, slíbila jsem, že už tam nepůjdu, ale občas se tam našel pugét lučního kvítí, který hrdě zdobil vázičku.

To ale neznamená, že jsem vyrůstala v čistě komunistické rodině.

Babička byla silně založená věřící a já s ní velice ráda chodívala do kostela na mše. Dnes sice věřící nejsem, ale alespoň vánoční půlnoční mši si ráda prožiji. Je slavnostní a krásná a v naší dnešní uspěchané době působí klidně a vyrovnaně.

Také jsem měla strejdu v západním Německu, který k nám zpočátku jezdíval na návštěvy, protože ještě mohl a já, malý capart, se na něj dívala, jako by přijel z jiné planety. A teta? Ta mi připomínala královnu z pohádek. Těch dárků pro celou rodinu! A považte, dostala jsem placaté žvýkačky, to bylo tenkrát něco nevídaného. A ta chuť! Později, když již k nám do Čech nesměli jezdit, nám posílali balíky, a v nich bylo vždy nějaké to oblečení pro mě. Jedno léto jsem dostala krásné šaty, které tady nikdo neměl a patřičně jsem na ně byla hrdá. Chodila jsem v nich do obecní školy. Jasně, že jsem se chlubila: „To mi poslal strejda ze západního Německa.“

Tato věta stála otce pohovor se soudružkou učitelkou a já už šaty do školy nesměla nosit. Vůbec jsem tomu nerozuměla, ale táta řekl, a tak to bylo. Šly tedy hluboko do skříně.

To byl můj první střet s totalitou, ale to já ještě nechápala. Nevěděla jsem o žádných zákazech, příkazech, rozdělení světa na „hodný" Východ a „zlý“ imperialistický a vykořisťovatelský Západ. Dětství bylo pro mě ideál. Byla jsem šťastné dítě.

Časem, až v dospělosti, jsem pochopila a prokoukla všechna zvěrstva doby mého dětství a dospívání v období socialismu, a to díky vyprávění jedné starší ženy, která prošla věznicí, a to jen proto, že se zamilovala do anglického vojáka, vzali se, čekali dítě! On však musel odejít domů a ona místo s ním, putovala do věznice, kde o ještě nenarozené dítě přišla. Měla zkažený celý život. Děti již mít nemohla, zdraví měla podlomené. Její vyprávění jsem s ústy dokořán vyslechla na jaře roku 1989, kdy mne měla zastoupit v zaměstnání po dobu mé mateřské dovolené.

Eva Struhárová

Redaktorka obecního časopisu, obecní kronikářka a psavec. Amatérská fotografka.

Dospělé koláže dětství

David Vávra

Obrázky namalované v letech 1966-68 a autorem překolážované a zarámované do nových kompozic o čtyřicet let později. (Foto: Karel Choc)

David Vávra

Architekt, herec a průvodce. Přes den pracuje jako architekt. Večer se zabývá kresbou nebo sportem. O víkendu šumným stopováním.

Jazz skrz kouř a zmrzlina za jedenáct

Alexandr Mitrofanov

Otec měl vleklé problémy s Notou. Nota bylo zařízení, které mu umožňovalo, aby poslouchal milovaný jazz. Doma se to smělo. Teoreticky by se jazz mohl poslouchat i venku. Doba, kdy se tvrdě razilo heslo Dnes se koří zvukům jazzu, zítra dlí v cizáckém dresu, už pominuly.

Ale interpreti, které otec měl rád, k nám zpravidla nezavítali. A když zničehonic v roce 1971 do města přijel Duke Ellington Orchestra, otec se na koncert, který by se mohl stát událostí jeho života, nedostal.

Vyprávěl pak podle slov kamarádů milovníků jazzu, že v prvních řadách seděli tajemníci a ředitelé. Otec jako řadový inženýr si vzal zavděk koncertem orchestru Olega Lundstrema. Byla to sice domácí kapela, ale měla šmrnc exotiky. Nejenže šéf měl cizokrajné jméno, ale začínali hrát v Šanghaji a až v roce 1947 byl orchestr přestěhován, i s rodinami, do Sovětského svazu. Prý dobrovolně.

Otec mě vzal na koncert s sebou a vrátil se spokojený. Mně big bandy mnoho neříkají, ale zapamatoval jsem si hluboký hlas sólistky, jmenovala se Maja Rozova. Nevybavím si, jestli zpívala tradicionály, ale v každém případě vystřihla na jazzový způsob klasickou ruskou romanci Jela jsem domů tak, že si to dodnes pamatuji. V roce 1977 emigrovala do USA.

Mé dětství se odehrávalo v kolébce socialismu, z níž expandoval do jiných zemí. Celý život těžím z této shody okolností, která mi dovolila mnohé věci pochopit. Ale převážně poté, co jsem tyto končiny opustil.

Nota byl magnetofon, a přitom nebyl to plnohodnotný magnetofon. Neměl hlas. Musel se připojovat k zařízení, které dokázalo mluvit z vlastního reproduktoru. U nás to bylo mohutné rádio Minsk. Jistěže mono.

Stereo měl jen strejda ve své Estonii, která úchvatně voněla povolenou pobaltskou exotikou a vedle gramorádia měla dva reproduktory, které se daly do různých koutů pokoje a šířily zázrak objemného zvuku. Strejda si koupi tohoto přepychu mohl jako reprezentant v atletice dovolit. A my si mohli dopřát stereo, když jsme u něj byli na návštěvě.

Doma se ale jazz poslouchal každý den. Tedy když byla Nota v pořádku, netáhla či netrhala pásku a jinak nevyváděla. Drobné mouchy, nebo i vážnější neduhy, se jí stejně odpouštěly. Stála totiž o dost méně než jiné magnetofony, tedy ty, co mohly hrát samy. Kutilové Noty vylepšovali, dokázali do nich zabudovat reproduktor, přidávali k jediné rychlosti druhou a třetí a pokoušeli se o kouzla včetně transformace na stereo. Otec se ale stal zapáleným kutilem na tomto poli až o deset let později a tehdy byl rád, když s vrtochy Noty pomohl nějaký kamarád. Nést ji do opravy, to nikoho ani nenapadlo. Nekvalita byla zaručena.

Když ale bylo všechno bez problémů, proráželi kouř z otcových cigaret Louis Armstrong a Ella Fitzgerald, Modern Jazz Quartet, Ray Conniff, Duke Ellington, Count Basie, Glenn Miller a další. Tato hudba nebyla k dostání na deskách, nevysílala se v rozhlase, natož v televizi, kterou jsme navíc do roku 1965 stejně neměli. Jenže od začátku 60. let se začaly prodávat domácí magnetofony a mezi fanoušky fungovala síť známých, příbuzných, známých známých, příbuzných známých a příbuzných příbuzných, kteří si čile vyměňovali nahrávky.

O mnoho let později jsem tuto hudbu objevoval znovu. Byly to záznamy stejných desek, ale i při mém chabém hudebním sluchu jsem v nich teď rozlišil desetkrát víc detailů. Na magnetofonech mého dětství totiž šlo o velmi přibližný zvuk z druhé, třetí, či dalších kopií. Zněl ale skutečný jazz z Ameriky!

Do sbírky přispěl lecčím strejda. Jako reprezentant a jeden čas dokonce člen mužstva, které drželo světový rekord ve štafetě 4x800 metrů, byl dovezen do řady západních zemí na závody s kapitalistickými atlety. Sice pod bdělým dozorem politického pracovníka (tedy tajného), ale koupit si pár desek mladí sportovci přece jen mohli a mohli si je i převézt přes hranice. Měl jsem proto na poměry dost nezvyklou šanci ve svých sedmi letech poprvé poslechnout A Hard Day's Night z originálního amerického elpíčka. Byl to pozdrav z jiného světa.

Oficiální rozhlas, který nově zavedl dva programy místo povinného jednoho, totiž vysílal nejen tehdejší takzvané estrádní sovětské písně, z nichž některé mám rád dodnes. Nic nedokázalo lépe než ony vstřebat a po letech oživit mé vědomé i podvědomé vzpomínky na dobu, kdy docházelo přece jen k „tání“, které pak uťal srpen 1968 v Československu. Později mi také došlo, že do těchto písní pašovali skladatelé a interpreti pod pláštíkem sovětskosti prvky hudby, kterou slyšeli na Západě.

Jenže když se tyto snesitelné melodie ztrácely v záplavě rádoby lidového juchání a monumentálních písní o vlasti a Leninovi, působil jazz jako vzkaz od frajerských chlapů za oceánem a Beatles jako zpráva o tom, že někde se žije doopravdy. Ale tak daleko, jako kdyby to ani neexistovalo. Nebo jako kdyby to člověk viděl v kině. Nebo ve snu.

Veřejně, natož v místech oficiálních jako škola nebo práce, se to ale neříkalo. Stále platil ten vztah k Západu a také k drobnostem ulehčujícím běžný život, který vystihl dialog Nikity Chruščova s tehdejším viceprezidentem USA Richardem Nixonem na první výstavě USA v Moskvě v roce 1959.

Nixon tehdy Chruščovovi ukázal televizi a první tajemník ÚV KSSS mu odpověděl: „Tahle věcička bude určitě věčně poruchová. Nemáte taky náhodou stroj, který by člověku nacpal jídlo do pusy a popostrčil ho dál? Ukazujete nám hodně zajímavých věcí, ale nejsou k životu zapotřebí. Nepřinášejí užitek.“

Ty debaty byly veřejné. V roce 1964 Chruščova svrhli, samotnou diskusi s Nixonem už nikdo nepřipomínal, ale zůstal ten vztah, který první tajemník popsal. O toto téma se obohatily i politické vtipy, které mezi lidmi neustále kolovaly. Chruščov se v nich dobově zaměňoval za Brežněva, který během debaty na výstavě mlčky stál za svým bossem, ale pak ho vystřídal na stranickém trůnu a s Nixonem opakovaně jednal.

Nejznámější fór: Nixon a Brežněv soutěžili v běhu. Druhý den vyšly americké noviny s titulky Nixon zvítězil, Brežněv druhý. Sovětské oznámily: Soudruh generální tajemník se umístil na pěkném druhém místě, kdežto prezident USA byl předposlední.

Pak další. Nixon se zeptal boha, kdy v USA zmizí nezaměstnanost. „Za dvacet let,“ odpověděl bůh. „Škoda, to už nebude za mě,“ řekl Nixon. Brežněv se zeptal boha, kdy bude v SSSR šťastný život. „Škoda, to už nebude za mě,“ odpověděl bůh.

Nixon přijel do SSSR a zeptal se Brežněva, proč sovětští dělníci nestávkují. Brežněv ho vzal s sebou do fabriky a oznámil dělníkům: „Od zítřka vám zkrouhneme výplaty!“ Potlesk. „Zvyšujeme vám pracovní dobu!“ Potlesk. „Každého desátého oběsíme!“ Potlesk. Dotaz: „Provaz si má přinést každý sám, anebo to zajistěj odbory?“

Oficiálně ale bylo všechno v pořádku. Země budovala socialismus, posléze rozvinutý socialismus. Chruščov oznámil, že v roce 1970 nastane komunismus. Někdo tomu skutečně věřil. Byla to pěkná myšlenka a příjemná vize. Možná by se za komunismu objevilo v normálních státních obchodech i maso. Takhle bývalo jen na trhu a hodně drahé. Zato schéma prasečího či kravského trupu s názvy jednotlivých částí vypadalo nad prázdnými regály umělecky. Byla to předzvěst konceptualismu.

Když jsem byl v předškolním věku, směl se kritizovat stalinismus, protože Chruščov na této kritice vystavěl plán likvidace svých soupeřů v mocenské špičce. Když jsem šel do první třídy v září 1964, zdobil čítanku portrét Nikity Sergejeviče Chruščova, velkého bojovníka za mír na celém světě a neúnavného budovatele šťastného života sovětských lidí. Neuplynul ani měsíc mého žákovského období a bojovník a budovatel byl svržen. Doba ale pokročila. Nechali ho dožít pod bdělým okem orgánů na dače a my jsme nemuseli, jak se to stalo našim rodičům s činiteli zničenými Stalinem, začerňovat jeho jméno ani vytrhávat z učebnic fotky odhaleného nepřítele lidu.

Nový šéf země Leonid Brežněv brzy na sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu připomněl Stalinovu roli ve Velké vlastenecké válce a sklidil bouřlivý potlesk delegátů. Na školním výletě, a to mohlo být o pár let později, zahájila učitelka, která vedla paralelní třídu, v tichém prostředí na břehu říčky debatu o tom, co je vlastenectví.

Každý přítomný žák musel svými slovy vyjádřit, jak má rád socialistickou vlast. Žák Mitrofanov (jinak samá jednička) ale pronesl, že patriotismus jako povinnou lásku k vlasti neuznává a že každý by měl svobodně posoudit, jestli je vlast hodná toho, aby ji miloval. Učitelka explodovala: „Až se vrátíme do města, pošleš do školy rodiče k pohovoru!“

Žák si představil své bezpartijní inženýrské rodiče, na které křičí učitelky a ředitelka, a třeba i mnohem mocnější nepřátelé, a vylekal se. Byl ale v počínající pubertě a řekl paralelní učitelce, že není jeho třídní a že ať mu to nařídí třídní.

Třídní byla korpulentní žena, která se starala o to, aby byla vlastenecká výchova na dobré úrovni. Zaměřila se na studium života a tvorby dětského spisovatele Arkadije Gajdara a na tom vybudovala renomé. Třída tak jezdila po celé zemi na místa, kde Gajdar někdy žil nebo bojoval. Stala se součástí sítě gajdarovců po celém SSSR. Když ale žáka vyslechla, nakonec jeho dotaz, zda má tedy říct rodičům, aby přišli do školy kvůli vlastenectví, přešla mlčením. Jen zamumlala: „Zatracená stalinistka.“

Žák ale měl dávno za sebou náruživé čtení skoro kompletního vydání časopisu Junosť z let největšího protistalinistického tání. Otec si v té době pokrokový časopis svého času předplatil. Bylo pak těžké bezvýhradně milovat vlast, v níž se ještě nedávno děly hrůzy, o kterých četl.

V srpnu 1968 byli otec, máma a já na jižním Uralu, kde měl otec dlouhodobý služební pobyt. Pomáhal uvádět do provozu tamní vysoké pece v metalurgickém kombinátu. Město Běloreck obklopovaly lesy a hory, a tak jsme za otcem přijeli a já prožil nejhezčí společnou dovolenou. Jen se rodiče na procházkách v lese neustále přeli o tom, co se děje v Československu. Neposlouchal jsem je, měl jsem jinou práci.

Otec četl právě vydaný druhý díl vzpomínek Ilji Erenburga Lidé, roky, život. Přes den byl ale v práci a já jsem s sebou žádnou knihu neměl. Tak jsem otevřel tu jeho. Už jsem u toho zůstal. Ponořil jsem se do světa, o kterém jsem měl tušení, že existuje, ale zjevením bylo, že tam, na Západě, prožil půlku života uznávaný sovětský autor, a ještě o tom vydal rozsáhlé a děsně zajímavé vzpomínky.

Ten díl ale začínal líčením strašlivého roku 1937. Vstřebával jsem pochmurné a detailní vyprávění, jak mizeli ti nejtalentovanější lidé ve společnosti. Nahoře byl Stalin, paprsky smrti vycházely z jeho tváře a siluety s fajfkou v ruce. K upřímnému poděkování osudu, které jsem učinil, když mi bylo sedm let a v USA běžely prezidentské volby, se tak přidalo nové, protože to původní se mezitím smrsklo a vyšumělo.

V roce 1964, po zavraždění prezidenta Kennedyho, kterého bralo mé dospělé okolí jako hodného člověka a lidé na ulicích po oznámení zprávy o atentátu plakali, soupeřili v nových volbách demokrat Lyndon B. Johnson a republikán Barry Goldwater. Všichni kolem fandili Johnsonovi, protože byli přesvědčeni, že když vyhraje Goldwater, druhý den ráno vydá rozkaz k přepadení Sovětského svazu.

Nespal jsem celou noc. A děkoval osudu – bůh samozřejmě neexistoval – že mě umístil do země, kde se takové hrůzostrašné věci ve volbách nedějí. Pak nám bylo řečeno z vysokých míst, že Johnson, který vyhrál, je taky pěkná kapitalistická svině. Válka s Amerikou ale nezačala.

Nová vlna poděkování osudu mě zachvátila, když jsem si říkal: Ještě že ta strašná stalinská doba skončila! Vždyť tyran už nežil celých patnáct let. To ve mně sedělo ten měsíc, který jsme strávili v lesích, na krásné řece, měsíc s chutí hub, lesních jahod a vůní jehličí. Zpět do našeho Rostova na Donu jsme se měli všichni tři vrátit 25. srpna se zastávkou v Moskvě, kde žila mámina školní kamarádka Valentina.

Foto: Jaromír Čejka

Mezitím ale byl 21. srpen. Rodiče byli zjevně zmatení. Valentina nikoli. Vyprávěla – a měla slzy studu a vzteku v očích – jak je dva dny předtím z práce nahnali spolu s davy dalších Moskvanů do špalíru na cestě z letiště Vnukovo do Kremlu, strčili do ruky sovětské a československé vlaječky a přikázali, aby mávali, usmívali se a provolávali zdravice Ludvíku Svobodovi, který byl tudy vezen. „Jsme prokletí, prokletí na roky dopředu!“ opakovala Valentina. Rodiče byli v rozpacích.

Chápal jsem je. Ve svých jedenácti letech jsem si dobře ujasnil základní pravidlo života: Každou chvíli může někdo přijít a všechno nenávratně zničit. Oni to měli zažité mnohem silněji. Oba dědové byli za Stalina perzekvováni. Děda z otcovy strany to odnesl relativně lehce. Jen ho nějaký čas vláčeli po vězeních, a pak přece jen pustili. Nikdy jsem se nedozvěděl, jak se to přesně stalo.

Babička cosi vyprávěla, ale nebylo snadné tomu porozumět. Později jsem si začal myslet, že děda měl štěstí, protože jeho věznění připadlo na okamžik, kdy po likvidaci Ježova instaloval Stalin do čela NKVD Beriju a ten se chtěl v prvních chvílích uvést jako spravedlivý vládce osudů. Osvobodil proto část vězňů, které označil za oběti zločinného Ježovova působení.

Děda tak šel ven a na jeho místo prý hodili jeho zástupce, který ho měl předtím udat, že je špión cizích rozvědek, aby pak usedl na jeho šéfovskou židli. Dál už měl děda jen kariéru náčelníka několika námořních a říčních přístavů. Chytl ale tuberkulózu a v roce 1950, v 41 letech zemřel.

Mámin otec byl obyčejný milicionář, což nebyl příslušník Lidových milicí, které v SSSR neexistovaly, ale to, čemu dnes říkáme policista. Pochůzkář. I na něj, ostatně jako na tisíce dalších lidí v tehdejší době, přišlo udání, že je špión. Odkroutil deset let v gulagu. Přežil. K rodině se ale vrátit nesměl, velká města byla pro bývalé vězně gulagu zakázána. Vrátil se na pár týdnů na zapřenou, riskoval, že ho udají a půjde zpět. Nestalo se to.

Babička z máminy strany to táhla sama s třemi malými dětmi přes celou válku. Měla základní vzdělání. Dokázala to, nikdo neumřel. Moje máma jako pubertální děvče ale nemohla pochopit, kde se tu vzal ten cizí chlap, který si říká táta a kde byl doteď, když bylo nejhůř. Babička jí totiž neřekla nic. Bála se, že půjde za manželem jako členka rodiny nepřítele lidu a děti skončí v děcáku nebo nedej bože ve speciálním lágru pro děti nepřátel lidu. Jako Polka, jejíž rodina prchla od Krakova během první světové války, si pamatovala, co je to být bezprávný človíček v mlýnici dějin.

Děda nakonec odjel neznámo kam. Máma si do konce života vyčítala, co že mu to tehdy jako hloupá holka provedla. Zakotvil v malé vesničce na Ukrajině u místní vdovy. Babička tam za ním občas přijela. V roce 1960 zemřel. S paní, se kterou žil, udržovala babička přátelský vztah další roky.

Mohl jsem něco vyčítat rodičům, kterým se to všechno v srpnu 1968 muselo vrátit? Sám jsem uměl vycítit, odkud hrozí nebezpečí. To bezprostřední přicházelo z podsvětí. Dalo se s tím ale žít. Stačilo nechodit do ulic, kde vládlo, a už vůbec ne po setmění, vyhýbat se tmavému schodišti na školním dvoře a vzdálené aleji v parku naproti škole.

Ještě účinnější by bylo mít známého kriminálníka ze sousedství, který by se za člověka zaručil, kdyby na něj skočila jiná banda. To jsem ale neměl, a tak nezbývalo než se pohybovat mezi kapkami deště. Povedlo se. Jen jednou mi dali nůž na krk. A pak mě ze zábavy zkoušeli ze znalostí poňatij. Poňatija je kodex zákonů podsvětí. Je jím odkojen například Vladimir Putin.

Já jsem o tomto kodexu měl jen empirické znalosti. V knihovně nebyl k půjčení. Nebyl vlastně ani napsán. Přesto když se mě kápo, který útočníka s nožem stáhl, zeptal: „Byl to tenhle?“ a ukázal na něj, impulzívně jsem zavrtěl hlavou a vyhrkl: „Ne.“ Byli spokojeni: „Hele, vyzná se!“ Mohl jsem jít. Dodnes nevím, co jsem udělal správně.

Pak tu byla hrozivá masa, která přímo ke kriminálníkům nepatřila, měla ale k nim sociálně blízko. On to ostatně byl oficiální termín za Stalina. Političtí vězňové byli „sociálně cizí“, kriminálníci „sociálně blízcí“ a pomáhali bachařům politické týrat. Ta mlčenlivá masa byla v nekonečných frontách na všechno, na lavičkách ve dvorech s dominem a chlastem, vystrkovala do průchodu narvaných vagónů dálkových spojů nohy ve smradlavých ponožkách, z věčného mlčení přecházela do opilých skandálů s řevem a rvačkami, v nichž tekla krev a prýštila nenávist ke všemu kolem, obzvlášť k těm moc chytrým. A byla to spolehlivá základna těch, kteří všechno řídili shora.

S těmi běžný člověk do styku nepřišel. Byli kdesi tam, za zdmi střežených stranických a státních budov, ve sférách, odkud mohlo přiletět cokoli. Od smrtelné rány až po milost z rozmaru. On ten vtip o provazu, který má každý přinést s sebou, nebyl tak úplně vtip.

Otec se jednou přiznal, že chtěl vlastně dělat jazyky. Ale na vysokou šel v roce 1949. Strana potřebovala inženýrské kádry. Stal se železničním inženýrem. S touto profesí se nesžil. Udělal dálkově druhou vysokou a do konce profesního života jezdil po metalurgických kombinátech, aby pomáhal s uvedením do provozu a udržováním vysokých pecí. V oboru byl ceněný, ale nepovýšil, protože nikdy nevstoupil ke komunistům.

S otcem si to ale všemocný stát zastupovaný komunistickou stranou vyřídil v porovnaní s jinými osudy jemně. Mámin kamarád z vysoké, kterému jsem říkal strejda Lev, byl podle ní matematik s náznaky geniality. Říkalo se, že má před sebou skvělou budoucnost. Ve skutečnosti v tu chvíli měl před sebou několik let lágru.

V nějaké partě si pustil ústa na špacír a řekl vtip o rodné komunistické straně. Po udání zmizel. K nám chodíval na návštěvu po propuštění. Pamatuji si ho jako člověka s divným úsměvem, který jako kdyby nevnímal vážně, co se kolem něj v civilním životě odehrává. Pak nás navštěvovat přestal. Máma neochotně řekla, že nepřijde, protože se stal antisovětčíkem. Později emigroval do Izraele.

A teď, co bylo hezké.

Před pubertou rozhodně zmrzlina. V létě běžně bývalo venku ke čtyřiceti stupňům i týdny v kuse. Kopějky na porci zmrzky jsem měl vždycky. Nejlevnější stála dokonce jen devět kopějek, ale k dostání nebyla často a taky měla nejhorší chuť. Zato ovocná za jedenáct kopějek nikdy nechyběla. Nejchutnější byla višňová, ani jablečná nebyla k zahození. Šlo vlastně o zmrazenou dřeň. Té byl dostatek, ovoce a zelenina kolem, i na stromech v ulicích a na zahrádkách u domků, nahrazovala svou hojností nedostatek jiných živin.

Kolovaly ustálené pověry, co je z jídla nejlepší. Většinou šlo o věci, které k dostání nebyly. Potraviny z dovozu, pokud nešlo o ananasy či mango od přátel SSSR v Africe, ale o reálné produkty ze Západu, zůstávaly bájné jako Atlantida. Pro suchý salám nebo párky se muselo do Moskvy, což se vzhledem ke vzdálenosti přes tisíc kilometrů dařilo jen těm, kteří tam jeli služebně nebo projížděli cestou z dovolené.

Vrcholem všeobecných snů, které snili i dospělí, byly bonbóny s názvem Ptačí mléko. Takový název měly proto, že byly prý vzácné až neskutečné, pokud se týkalo údajně pohádkové chutě. O řadu let později jsem je v Moskvě uviděl a neodolal. Byly příliš sladké.

Zmrzlina se ale prodávala na každém rohu. Nejpopulárnější byla řada založená na šlehačce. Prosté slivočnoje za 13 kopějek, s kakaovou příchutí za 15, plombir za 19. Dál už jen zmrzka aristokratka: leningradskoje za 22 kopejěk v tmavé čokoládě. Letní večerní procházka po hlavní třídě s rodiči nebo jen s mámou, když byl otec věčně na služebkách, kromě konzumace zmrzliny zahrnovala také sklenici přírodní šťávy. Nalévaly se z velkých obrácených skleněných kuželů s kohoutkem dole. Rajčatová za deset, jablečná za dvanáct a hroznová za dvaadvacet. Rajčatová se mohla dochutit, na pultu stála malá sklenička vždy mokré hrubozrnné soli s kávovou lžičkou nahoře.

Až po roce 2000 jsem se v Praze dozvěděl od profesora medicíny, který se zabývá také zdravotní ochranou obyvatelstva, že právě v Rostově došlo v 60. letech k masovém nakažení žloutenkou kvůli nedodržování hygienických norem. To jsme ale nevěděli, na rozdíl od výskytu cholery, která v roce 1970 zuřila v Oděse a v jiných městech a měla zasáhnout i nás. Ovšem bez viditelných následků, což znamená, že se nevědělo o nikom známém, kdo by se nakazil, natož umřel. Vlastně jako by nebyla.

Doba rozkoše ze zmrzliny skončila dřív, než další radost, která mě doprovázela ještě pár dalších let. To byl fotbal. Nikdy jsem nehrál závodně, ale bez každodenního čutání by to nešlo. Také bylo hřiště jediné místo, kde jsem se mohl potkat s kluky, kteří pocházeli ze světa, kde se nečetlo, ale chlastalo se, oblbovalo se prášky a kouřil se hašiš. Schopnost utéct soupeři, pěkně si přihrát a dát nechytatelnou ránu pod břevno, to uznávali. Já jsem se učil hrát týmově.

V šesti letech jsme byli poprvé a naposled na fotbalu všichni tři, s otcem a mámou. Pak už jen s otcem. Ten první zápas v rámci poháru SSSR prohrál hanebně rostovský SKA s lvovským mužstvem téhož názvu (který znamenal sportovní klub armády) 0:1, i když Rostov hrál nejvyšší ligu a Lvov jen první. Odnesl jsem to horečkou z rozčarování. V blouznění se mi pořád zjevovala sytě rudá jednička na černém dresu rostovského brankáře Gluchotka.

O pět let později jsme s babičkou, otcovou mámou, a nevlastním dědou byli v jeho rodišti, malé vesničce na středním Uralu. S místními kluky jsem se dal do řeči samozřejmě o fotbale. Jenže. Oni. Vůbec. Nevěděli. Kdo. Je. Lev. Jašin. Horečka se nedostavila, ale vesmírný rozměr zklamání a nepochopení, jak je něco takového možné, si vybavuji dodnes.

S pubertou přišly jiné světy, ve kterých mi bylo moc dobře. O tom jen krátce, dětství už to v pravém slova smyslu nebylo. Na prvním místě byly knihy. A mezi nimi – jak se ukázalo, na celý život – díla Arkadije a Borise Strugackých, Vasilije Aksjonova a Fazyla Iskandera. Časem se přidala další jména a názvy, ale tito velikáni, spolu s Jevgenijem Švarcem, se mnou už zůstanou navždy.

A pak hudba. Jen posluchačsky, bez pokusů, které absolvovali skoro všichni vrstevníci kolem, kteří měli alespoň zlomek příslušných schopností – a sice buď zpívat s kytarou anebo založit kapelu. Čistý zážitek bez přímého spojení s konkrétním životem poskytoval brzy objevený Čajkovskij, Bach a Vivaldi. Lákavě zněly kolující nahrávky především rockových skupin. Už ne jazzu, ten byl samozřejmě pro starce z generace rodičů a já se k němu vrátil až po čtyřicítce.

Západní kapely k dostání oficiálně nebyly, polské a maďarské skupiny a zpěváci ale byli zcela legální, a dokonce se daly sehnat jejich desky. Nepropagovali se přitom ani vzdáleně tolik jako Karel Gott a Helena Vondráčková. Kdyby se ale někdo přiznal, že doma poslouchá ty dva... ne, to se ani představit nedalo.

Z tohoto období zůstal mým souputníkem na zbytek života především Czesław Niemen. Ale také Czerwone Gitary. Anna Maria Jopek, další kotva na tomto moři, tehdy byla malá holka. Nesmím ale vynechat skupinu, která mi také vydržela, a přitom pocházela z SSSR. Neuvěřitelné Pěsňary poslouchám i teď.

Dvě jména, která patřila formálně k hudbě, byla ve skutečnosti něčím větším a tito dva pánové zrovna spojovali poslech s konkretním životem kolem. Vladimir Vysockij a Bulat Okudžava. Po letech odešel dobovější Vysockij do síně čestných vzpomínek. Okudžava zůstal. Už napořád.

Sedmdesát kilometrů od Rostova, v Taganrogu, se narodil, strávil dětství a rané mládí Anton Pavlovič Čechov. Pak v jednom dopise napsal slova, která by se hodila jako motto k tomuto povídání:

„Člověk nezbytně potřebuje pocit svobody, a tento pocit ve mně začal klíčit až docela nedávno. Dřív jsem ho prostě v sobě neměl... Mladý muž, nevolnický syn vychovaný k úctě absolutně ke všemu, k tomu, aby líbal popské ruce, skláněl se před cizími myšlenkami... tak tedy tento mladý muž ze sebe postupně, kapku po kapce vyždímal otroka a... když se jednoho krásného rána probudil, náhle pocítil, že v jeho žilách už nekoluje otrocká, ale skutečná krev...“

To „krásné ráno“ je pěkná zkratka. Doopravdy je to tak, že každé ráno si člověk musí opakovat, že dobojováno nebude nikdy.

Ale abych nezapomněl.

Měl jsem vleklé potíže se svým Samsungem Galaxy S4. Rok po zakoupení haproval v jedné důležité věci, která ovlivňovala provoz, a také ve vedlejší, dalo by se říct kosmetické. Dal jsem ho na reklamaci. A představte si, ani ne po třech týdnech byl zpátky. Na opravu kosmetické vady se sice vykašlali, ale funguje, což je zásadní, ne?

Pak že pokrok neexistuje.

Alexandr Mitrofanov

Novinář, publicista a mikrobloger. Komentátor deníku Právo, trvale spolupracuje s ČRo Plus a s Českou televizí. Získal Cenu křepelek (1994) a Cenu Ferdinanda Peroutky (2000). Napsal knihy Za fasádou Lidového domu a Politika pod pokličkou (s Markétou Maláčovou), podílel se na sborníku Bludné cesty sociální demokracie.

Dětství na čáře

Jan Rejžek

Nechci snižovat zážitky ostatních pamětníků, ale já jsem měl dětství v socialismu dosti zostřené tím, že jsem ho prožíval v jihočeském městečku České Velenice na hranicích s rakouským protějškem Gmündem. O jeho historii mimochodem napsali před pěti lety výbornou knihu Hranice probíhají vodním tokem historici Muriel Blaive a Berthold Molden.

Co to znamená žít „za dráty,“ přesvědčil jsem se záhy. Mohlo mi být tak pět, šest let, když hodná sousedka posbírala houf dětí a vypravili jsme se do lesa na borůvky. Zakrátko nás zadrželi bdělí pohraničníci a nebohou ženu s námi odvezli na útvar, kde se pokoušela vysvětlit, že s námi skutečně nechtěla přejít na rakouskou stranu a emigrovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mé dětství v socialismu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.