Děsivé storky

Kletba egyptské mumie

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

R. L. Stine

Děsivé storky – Kletba egyptské mumie – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Uviděl jsem Velkou pyramidu a dostal žízeň.

Možná to bylo tou spoustou písku. Byl tak suchý a žlutý a zdálo se, že nikde nekončí. I obloha vypadala suchá.

Šťouchnul jsem do mámy. „Mami, mám děsnou žízeň.“

„Teď ne,“ odpověděla. Jednou rukou si zacláněla oči před jasným sluncem a upřeně se dívala vzhůru na obrovskou pyramidu.

Teď ne?

Co má „teď ne“ znamenat? Měl jsem žízeň. Teď!

Někdo do mě zezadu narazil a nějakým cizím jazykem se omluvil. Ani ve snu mě nenapadlo, že bude u Velké pyramidy tolik turistů. Jako by se polovina lidí na světě rozhodla strávit letos vánoční prázdniny v Egyptě.

„Ale, mami –“ řekl jsem. Nechtěl jsem fňukat. Jenom jsem měl v krku strašně sucho. „Mám fakt žízeň.“

„Teď to nejde,“ odpověděla a zírala při tom na pyramidu. „Nechovej se, jako kdyby ti byly čtyři. Je ti dvanáct, ne?“

„I dvanáctiletý maj žízeň,“ zamumlal jsem. „Ve vzduchu je tolik písku, mám ho plnou pusu.“

„Podívej se na pyramidu,“ řekla trochu podrážděně. „Proto jsme tady. Nepřijeli jsme sem kvůli pití.“

„Ale já se dusím!“ vykřikl jsem, chytil se za krk a lapal po dechu.

No dobrá, nedusil jsem se. Trochu jsem přeháněl, abych upoutal její pozornost. Ale ona si jen stáhla slaměný klobouk víc do čela a dál pozorovala pyramidu, jak se chvěje v horkém vzduchu.

Rozhodl jsem se, že to zkusím s tátou. Jako obvykle byl zahloubaný do té spousty průvodců, které s sebou všude nosil. Myslím, že se na pyramidu ještě ani nepodíval. Vždycky o všechno přijde, protože má nos neustále zabořený do nějakého průvodce.

„Tati, mám děsnou žízeň,“ zašeptal jsem, jako kdyby se mi slova s námahou prodírala hrdlem.

„Páni. Víš, jak je ta pyramida široká?“ zeptal se mě a zíral na její obrázek v knize.

„Mám žízeň, tati.“

„Je široká třináct akrů, Gabe,“ řekl vzrušeně. „Víš, z čeho je postavená?“

Měl jsem chuť říct, že z plastelíny.

Pořád mě zkouší. Kdykoliv někam jedeme, dává mi spoustu takových otázek. Ani na jednu jsem snad ještě neodpověděl správně.

„Nějaký druh kamene?“ odpověděl jsem.

„Správně.“ Usmál se na mě a pak se znovu zadíval do knížky. „Je postavená z vápence. Z vápencových kvádrů. Píšou tu, že některé kvádry váží až tisíc tun.“

„No teda,“ řekl jsem. „To je víc, než vážíš ty s mámou dohromady!“

Odvrátil zrak od knížky a zamračil se na mě. „To není vtipné, Gabe.“

„Jen si dělám legraci,“ řekl jsem. Táta je na svou váhu poněkud citlivý, tak si z něj snažím utahovat co nejčastěji.

„Jak myslíš, že staří Egypťané přemisťovali kameny, které vážily tisíc tun?“ zeptal se mě.

Otázky a odpovědi ještě neskončily.

Tipnul jsem si. „Na vozech?“

Zasmál se. „Na vozech? Ještě neznali kolo.“

Zaclonil jsem si oči a podíval se na pyramidu. Byla fakt obrovská, mnohem větší než na obrázkách. A mnohem sušší.

Nedokázal jsem si představit, jak tahali ty velikánské kameny po písku bez kol. „Nevím,“ přiznal jsem. „Mám děsnou žízeň.“

„Nikdo neví, jak to dělali,“ řekl táta.

Takže to byla zkušební otázka.

„Tati, potřebuju se napít.“

„Teď ne,“ odpověděl. Podíval se směrem k pyramidě. „Člověk z ní má divný pocit, nemyslíš?“

„Já z ní mám pocit žízně,“ pokusil jsem se mu to znovu vysvětlit.

„Ne. Mám na mysli podivný pocit, že naši předkové – tvoji a moji, Gabe – možná chodili kolem těchto pyramid nebo je dokonce pomáhali stavět. Jde mi z toho mráz po zádech. A co tobě?“

„Asi taky,“ připustil jsem. Měl pravdu. Opravdu to byl zvláštní pocit.

My jsme totiž Egypťané. Moji prarodiče pocházejí z Egypta. Odstěhovali se do Spojených států někdy kolem roku 1930. Máma i táta se narodili v Michiganu. Vidět zemi našich předků bylo pro nás všechny dost vzrušující.

„Jestlipak je tvůj strýček Ben právě teď uvnitř té pyramidy,“ řekl táta a jednou rukou si zaclonil oči před sluncem.

Strýček Ben Hasad. Málem jsem na něj zapomněl. Je to známý archeolog. Strýček Ben byl také jedním z důvodů, proč jsme se rozhodli strávit prázdniny v Egyptě. On a to, že máma s tátou měli nějaké pracovní povinnosti v Káhiře, Alexandrii a ještě v dalších městech.

Máma s tátou jsou podnikatelé. Prodávají chladicí zařízení. To obvykle není moc vzrušující. Ale někdy cestují do skvělých míst, jako je Egypt, a mě berou s sebou.

Podíval jsem se na pyramidy a pomyslel na strýčka.

Strýček Ben s dělníky kopal ve Velké pyramidě. Zkoumali to tam a myslím, že se snažili objevit nové mumie. Vždycky ho fascinovala země našich předků. Žil v Egyptě už spoustu let. Strýček Ben byl odborník přes pyramidy a mumie. Dokonce jsem jednou viděl jeho fotku v časopisu National Geographic.

„Kdy půjdeme navštívit strýčka Bena?“ zeptal jsem se a zatahal tátu za ruku. Omylem jsem zatahal moc a průvodce mu vypadly z rukou.

Pomohl jsem mu je sebrat.

„Dnes ne,“ odpověděl táta a zašklebil se. Nerad se pro věci shýbal. Překáželo mu břicho. „Ben se s námi za pár dnů setká v Káhiře.“

„Co kdybychom se za ním teď vydali k pyramidě a podívali se, jestli tam není?“ zeptal jsem se netrpělivě.

„To se nesmí,“ odpověděl táta.

„Podívej, velbloudi!“ strčila do mě máma a ukázala na ně prstem.

Někteří lidé opravdu dorazili na velbloudech. Jeden z nich měl asi záchvat kašle. Myslím, že měl taky žízeň. Ti lidé byli turisté a nevypadali moc spokojeně. Nevěděli, co mají dělat.

„Víš, proč má velbloud na zádech hrby?“ zeptal jsem se táty.

Pošilhával po pyramidě a studoval její vrchol. „Ne. Proč?“

„Protože je nemá na břiše.“

Já vím, já vím. Je to starý vtip. Ale nám s tátou se líbí.

„Vidíš ty velbloudy?“ zeptala se mě máma.

„Nejsem slepý,“ odpověděl jsem. Když mám žízeň, tak mám vždycky špatnou náladu. A kromě toho, co je na velbloudech tak úžasného? Netváří se zrovna přívětivě a smrdí jako ponožky po basketbalovým zápase.

„Co je ti?“ zeptala se máma a posunula si slaměný klobouk.

„To se ti pokouším celou dobu říct,“ snažil jsem se, aby to nevyznělo moc naštvaně. „Mám žízeň.“

„No tak, Gabe.“ Pohlédla na tátu a pak se zase dívala na pyramidu.

„Tati, myslíš, že by nás strýček Ben mohl vzít do pyramidy?“ zeptal jsem se s nadšením v hlase. „To by bylo fakt něco.“

„Myslím, že ne,“ odpověděl. Zasunul si průvodce do podpaždí, aby mohl přiložit k očím dalekohled. „Myslím, že by to opravdu nešlo, Gabe. Je to zakázané.“

Nedokázal jsem skrýt zklamání. Tolikrát jsem snil o tom, že půjdu se strýčkem dolů do pyramidy, že objevíme mumie a staré poklady. Že se utkáme se starými Egypťany, kteří ožili, aby bránili posvátné hrobky, a že se nám po divoké honičce podaří vyváznout, stejně jako Indianu Jonesovi.

„Asi ti bude muset stačit pyramida zvenku,“ řekl táta, podíval se na žlutý písek a snažil se zaostřit dalekohled.

„Už mi stačila,“ řekl jsem a zamračil se. „Nemůžeme se jít někam napít?“

Nemohl jsem tušit, že za pár dní budou máma s tátou pryč a já budu uvnitř pyramidy, na kterou se díváme. Nejen uvnitř, ale taky v pasti, zavřený – nejspíš navždycky.

2

Z Gízy jsme jeli zpátky do Káhiry v legračně malém autě, které si táta pronajal na letišti. Nebylo to daleko, ale mně připadalo, že jedeme dlouho. Auto bylo jen o kousek větší než moje stará autíčka na dálkové ovládání a s každým hrbolkem na silnici jsem narážel hlavou do stropu.

Vzal jsem si s sebou gameboye, ale máma mě donutila ho schovat, abych mohl sledovat Nil, podle kterého jsme jeli. Byl hodně široký a hodně hnědý.

„Nikdo z tvojí třídy se o těchhle Vánocích nedívá na Nil,“ řekla máma a horký vítr jí otevřeným okýnkem cuchal hnědé vlasy.

„Můžu si už hrát s gameboyem ?“ zeptal jsem se.

Konec konců, řeka je jenom řeka.

Asi o hodinu později jsme byli zpátky v Káhiře, v jejích úzkých ulicích přecpaných chodci i auty. Táta špatně odbočil a dovezl nás k nějakému tržišti, kde jsme zůstali trčet v malé uličce za stádem koz téměř půl hodiny.

Napít jsem dostal až v hotelu a to už jsem měl jazyk velký jako salám. Visel mi až k podlaze, stejně jako Elvisovi, našemu kokršpanělovi.

O Egyptu můžu říct jednu pozitivní věc. Kola tu chutná stejně dobře jako u nás doma. Je to klasická kola bez příchutí. A taky vám dají hodně ledu, který rád křoupu zubama.

V hotelu jsme měli apartmá, dva pokoje a takový jako obývák. Z okna byl na druhé straně ulice vidět vysoký, skleněný mrakodrap, jaký uvidíte v kterémkoli velkém městě.

V obýváku byla televize, ale všichni v ní mluvili arabsky. Pořady stejně nevypadaly moc zajímavě. Většinou to byly samé zprávy. Jediný kanál v angličtině byl CNN. Jenže to jsou taky zprávy.

Právě když jsme se začali domlouvat, kam půjdeme na večeři, zazvonil telefon. Táta ho šel do pokoje zvednout. Za chvíli zavolal mámu a já slyšel, jak se o něčem dohadují.

Mluvili hodně potichu, a tak mi došlo, že to má něco společného se mnou a že nechtějí, abych je slyšel.

Jako obvykle jsem měl pravdu.

Za chvíli vyšli oba z pokoje a vypadali nějak ustaraně. Napřed mě napadlo, že volala babička, že se něco hrozného stalo doma Elvisovi.

„Co se děje?“ zeptal jsem se. „Kdo to volal?“

„Musíme s tátou odjet do Alexandrie. Okamžitě,“ řekla máma a sedla si vedle mě na gauč.

„Co? Do Alexandrie?“ Tam jsme měli jet až koncem týdne.

„Máme tam práci,“ vysvětloval táta. „Jeden významný zákazník se s námi chce zítra ráno setkat.“

„Musíme stihnout letadlo, které letí za hodinu,“ dodala máma.

„Ale já nechci,“ zlobil jsem se a vyskočil z gauče. „Chci zůstat v Káhiře a vidět strýčka Bena. Chci s ním jít do pyramid. Slíbili jste to!“

Chvíli jsme se dohadovali. Snažili se mě přesvědčit, že v Alexandrii se dá dělat spousta báječných věcí, ale já si stál na svém.

Nakonec mámu něco napadlo. Šla do pokoje a slyšel jsem, jak někomu telefonuje. Za chvilku přišla zpátky a usmívala se. „Mluvila jsem se strýčkem Benem,“ oznámila mi.

„Fakt? Copak jsou v pyramidách telefony?“ zeptal jsem se.

„Ne. Strýček je právě teď ve svém bytě v Gíze,“ odpověděla. „Řekl, že přijede a postará se o tebe, jestli budeš chtít. Než se s tátou vrátíme z Alexandrie.“

„Vážně?“ To znělo dost zajímavě. Strýček Ben je jeden z nejúžasnějších lidí, co znám. Někdy mě napadá, jak vůbec může být mámin bratr.

„Je to na tobě, Gabe,“ řekla máma a pohlédla na tátu. „Můžeš jet s námi, nebo tu můžeš zůstat s Benem, dokud se nevrátíme.“

To bylo něco.

Nemusel jsem váhat ani setinu vteřiny. „Zůstanu se strýčkem Benem!“ prohlásil jsem.

„Ještě jedna věc,“ řekla máma a z nějakého důvodu se usmívala. „Možná si to budeš chtít ještě rozmyslet.“

„Ať je to, co je to, jsem rozhodnutý,“ trval jsem na svém. „Zůstávám se strýčkem Benem.“

„Sari má také vánoční prázdniny,“ řekla máma. „A tráví je tady u Bena.“

„No tohle!“ vykřikl jsem, praštil sebou na gauč a začal bušit pěstmi do polštářů.

Sari je strýčkova nafoukaná dceruška. Moje jediná sestřenice. Je jí stejně jako mně – dvanáct – a myslí si o sobě, že je děsně skvělá. Zatímco její táta pracuje v Egyptě, chodí do internátní školy v Americe.

Je docela hezká a moc dobře to ví. A je chytrá. A když jsem ji viděl naposledy, byla o něco vyšší než já.

To bylo myslím loni o Vánocích. Myslela si o sobě, že je fakt něco, protože se jí podařilo dostat do posledního kola Super Nintenda. Ale to nebylo fér, protože já nemám Super Nintendo, ale jenom obyčejnou verzi. Takže nemám kde trénovat.

To se jí na mně asi líbilo nejvíc, že mě ve všem dokázala porazit. Sari je ten nejsoutěživější člověk, jakýho znám. Ve všem musí být první a nejlepší. Když jde na někoho z jejího okolí chřipka, musí ji ona chytit jako první!

„Přestaň bouchat do toho gauče,“ napomenula mě máma. Chytila mě za ruku a postavila na nohy.

„Znamená to snad, že sis to rozmyslel a pojedeš s námi?“ zeptal se táta.

Chvíli jsem o tom přemýšlel. „Ne, zůstanu tady se strýčkem Benem,“ rozhodl jsem se.

„A nebudete se se Sari hádat?“ zeptala se máma.

„Musíme si s mámou pospíšit,“ prohlásil táta.

Zmizeli v ložnici a začali balit. Pustil jsem si televizi a sledoval nějakou soutěž v arabštině. Soutěžící se pořád něčemu smáli. Nechápal jsem čemu. Arabsky neumím ani slovo.

Za nějakou dobu se máma s tátou zase objevili a vlekli za sebou kufry. „Takhle to na letiště nikdy nestihnem,“ řekl táta.

„Mluvila jsem s Benem,“ řekla mi máma a pročísla si vlasy rukou. „Bude tu za hodinu, nanejvýš za hodinu a půl. Nevadí ti, Gabe, že tu budeš muset být tu hodinku sám, že ne?“

„Hm?“

To není zrovna jasná odpověď, uznávám. Ale její otázka mě dost překvapila.

Chci říct, že by mě nenapadalo, že mě moji vlastní rodiče nechají samotného ve velkém hotelu v neznámém cizím městě, kde se navíc neumím domluvit. Jak mi to jen můžou udělat?

„Žádný problém,“ řekl jsem. „Budu v pohodě. Budu koukat na televizi, dokud strejda nepřijde.“

„Ben už je na cestě,“ odpověděla máma. „Budou tu se Sari co nevidět. A taky jsem zavolala dolů na recepci. Řekli mi, že někoho pošlou, aby se na tebe občas přišel podívat.“

„Kde je ten nosič?“ zeptal se táta a nervózně popocházel sem a tam. „Už jsem ho volal před deseti minutami.“

„Zůstaň tady a počkej na Bena, ano?“ ujišťovala se máma, přistoupila zezadu ke gauči, naklonila se a zmáčkla mi uši. Z nějakého důvodu si myslí, že to mám rád. „Nikam nechoď. Prostě tu na něj počkej.“ Sehnula se a dala mi pusu na čelo.

„Ani se nehnu,“ slíbil jsem. „Zůstanu sedět přímo tady na gauči. Nepůjdu ani na záchod.“

„To si musíš pořád dělat legraci?“ řekla máma a zakroutila hlavou.

Někdo hlasitě zaklepal na dveře. Dorazil hotelový nosič, nahrbený stařík, který vypadal, že neunese ani péřový polštář, natož nějaké kufry.

Máma s tátou mě s obavami ve tváři objali, udělili mi pár dalších posledních pokynů a ještě jednou zopakovali, abych neodcházel z pokoje. Dveře se za nimi zavřely a najednou nastalo velké ticho.

Velké ticho.

Pustil jsem si televizi nahlas, abych udělal v pokoji trochu hluku. Soutěžní pořad skončil a nějaký muž v bílém obleku teď četl zprávy v arabštině.

„Nebojím se,“ řekl jsem nahlas. Ale v krku jsem měl takový přiškrcený pocit.

Šel jsem k oknu a vyhlédl ven. Slunce už skoro zapadalo. Stín mrakodrapu dopadal na ulici i na hotel.

Zvedl jsem sklenici s kolou a napil se. Byla vodová a bez bublinek. V břiše mi zakručelo. Uvědomil jsem si, že mám hlad.

Hotelová služba, napadlo mě.

Pak jsem si řekl, že raději ne. Co kdybych zavolal a oni by mluvili jenom arabsky?

Pohlédl jsem na hodiny. Sedm dvacet. Přál jsem si, aby strýček Ben už přišel.

Nebál jsem se. Jen jsem si přál, aby už dorazil.

No dobrá. Možná jsem byl trochu nervózní.

Chvíli jsem se procházel sem a tam. Zkoušel jsem hrát Tetris na gameboyi, ale nemohl jsem se soustředit, a taky nebylo dost světla.

Sari je patrně v Tetrisu přeborník, pomyslel jsem si trpce. Kde jenom jsou? Proč jim to trvá tak dlouho?

Začaly mě napadat strašné, děsivé myšlenky: Co když nemůžou hotel najít? Co když si to spletli a šli do špatného hotelu?

Co když měli nějakou strašlivou bouračku a zemřeli? A já zůstanu v Káhiře celé dlouhé dny sám?

Já vím. Byly to hloupé nápady. Ale takové věci člověka napadají, když zůstane sám na neznámém místě a na někoho čeká.

Pohlédl jsem dolů a uvědomil si, že jsem z kapsy u kalhot vyndal ručičku mumie.

Byla velká asi jako dětská ručička. Malá ručička zabalená v hnědé látce podobné papíru. Koupil jsem ji před několika roky v jednom bazaru a od té doby ji s sebou pořád nosím jako talisman pro štěstí.

Ten kluk, který mi ji prodal, jí říkal „posel“. Prý se používala ke svolávání zlých duchů nebo něčeho podobného. Bylo mi to jedno. Mně to hlavně připadalo jako skvělý obchod za dva dolary. Něco takového se v bazaru nedá jen tak koupit! A možná byla dokonce i pravá.

Přehazoval jsem si ji z ruky do ruky a přecházel při tom po obýváku. Televize mi začala lézt na nervy, a tak jsem ji vypnul.

Ale teď mě zase znervózňovalo to ticho.

Plácnul jsem se ručičkou do dlaně a pokračoval v chůzi.

Kde jenom jsou? Už tady dávno měli být.

Najednou mě napadlo, že jsem se asi nerozhodl správně. Možná jsem radši měl odjet do Alexandrie s mámou a s tátou.

Pak jsem uslyšel za dveřmi nějaký zvuk. Kroky.

Byli to oni?

Zastavil jsem se uprostřed obýváku, poslouchal a díval se při tom úzkou chodbou ke dveřím.

Světlo v chodbě bylo ztlumené, ale viděl jsem, jak se klika dveří pootočila.

To je divné, pomyslel jsem si. Strýček Ben by nejdřív zaklepal nebo ne?

Klika se otočila. Dveře se začaly se skřípotem otevírat.

„Hej –“ zavolal jsem, ale slova mi uvízla v krku.

Strýček Ben by zaklepal. Jen tak by nevtrhl dovnitř.

Pomalu, pomalinku se vrzající dveře otevíraly a já zůstal uprostřed pokoje jako přikovaný, zíral jsem před sebe a nebyl schopen slova.

Ve dveřích stála vysoká, tmavá postava.

Vkolébala se do místnosti a já zalapal po dechu. I v tom špatném osvětlení jsem poznal, co to je.

Mumie.

Mezerami mezi starými, tlustými obvazy mě upřeně sledovala kulatýma, tmavýma očima.

Mumie.

Odstrkávala se od zdi, toporně vrávorala směrem ke mně do obýváku a natahovala po mně ruce.

Otevřel jsem pusu a chtěl vykřiknout, ale nevyšel ze mě ani hlásek.