Jan Kostrhun

Absolvoval jedenáctiletou střední školu v Břeclavi, kde maturoval roku 1959. Roku 1964 vystudoval Vysokou školu zemědělskou v Brně. V letech 1965–1984 pracoval jako zootechnik. Nejprve na Státním statku Drnholec, po základní vojenské službě v Okresním plemenářském středisku v Hustopečích u Brna, zpočátku na postu plemenářského zootechnika, později odborného poradce a šlechtitele.

V období let 1985–1990 pracoval coby scenárista. Ovšem již od roku 1965 byl aktivní jako literát, scenárista a publicista. Je autorem či spoluautorem 25 knih, pěti celovečerních filmů, pěti dokumentárních filmů, dvou televizních inscenací a pěti rozhlasových her.

Je nositelem několika cen za literaturu a scénář.

Houpací kůň

Výbor z povídkové tvorby výrazného moravského prozaika (Kůzle, Vinobraní, Lest v pasti, Obraz neznámého mistra, Hranice, První most přes klikatou řeku, Svědomí, Noc klidná jako řeka, Houpací kůň, Boty, Výstavní parkur, Hřích, Brigáda, Štika) sleduje v kaleidoskopickém záběru každodenních událostí především základní lidské hodnoty.

Jan Kostrhun

HOUPACÍ KŮŇ

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Kostrhun – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-001-7

Obsah

Jan Kostrhun

KŮZLE

VINOBRANÍ

LEST V PASTI

OBRAZ NEZNÁMÉHO MISTRA

HRANICE

PRVNÍ MOST PŘES KLIKATOU ŘEKU

SVĚDOMÍ

NOC KLIDNÁ JAKO ŘEKA

HOUPACÍ KŮŇ

BOTY

VÝSTAVNÍ PARKUR

HŘÍCH

BRIGÁDA

ŠTIKA

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

KŮZLE

Dovolte, abych se vyzpovídal.

Začnu zeširoka.

Když přestane sněžit z višní a noci jsou plné komárů a ostnatých dek, vyprávíme příběhy. Jeden druhému, sami sobě. Tohle je můj: Lukami jsme se brodili k rybníčku.

Srnky před námi neutíkaly, čáp rozvážnými kroky odměřoval čas, bažanti křičeli prapodivnou píseň. A já jsem mluvil a mluvil, divná slova chřestila mi v hrdle, sám ze sebe jsem měl strach a také jí se občas zachvěla ruka. Měla krásné ruce, prsty hebké a dlouhé jako prohřátá stébla trav. To jsem vám neříkal, že hrála na harfu? Večer, až bylo po všem, doprovodil jsem ji domů. Ale, zůstal jsem stát pod oknem a škvírkou ve zpuchřelé roletě jsem viděl, jak se převlékla do průsvitné košilky a pak si sedla k harfě a hrála tak smutnou píseň, že mi naskakovala husí kůže a přemáhal jsem pláč.

Ano, těmto slovům se dá uvěřit jenom, když jsou noci plné komárů a protivných dek, ještě když voní odkvetlé višně.

Zkrátka a dobře — kolem kasáren zrály májůvky a slečna v bílém tričku a černých kalhotách spěchala po silnici, třešňovou alejí spěchala za milým. Strážný u brány zaujal pózu jako na plakátě, vždyť samopal je pro chlapa ten nejvhodnější šperk. Kluci na trávníku nechali míč míčem, ale jenom na chvíli; slečna šla třešňovou alejí, třešňovou alejí za plotem. Vykláněl jsem se z okna, rozpálená římsa pálila do loktů a slečna mizela za oponou lesíka.

Právě v té chvíli jsem se rozhodl, že to udělám a že to udělám právě tak. Natáhl jsem se na kavalec, zapálil jsem si, pod polštářem jsem nahmatal dopis. Kouř líně unikal oknem, kluci se hádali o branku, na chodbě se rozeřval tranzistor.

Milý synu, stálo v dopise. Umřel strýc Josef a ani se dlouho netrápil. Chudák. Měla jsem ho ráda. A tebe nesl ke křtu. Popros pana velitele, jestli by tě nepustil na pohřeb. Bude v pátek o půl druhé odpoledne. Tvoje máma. —

Je to dobrý dopis, ubezpečoval jsem se. Chybělo mu sice razítko národního výboru, ale o to byl vroucnější. Uvidíme ovšem, co pan velitel. Zde byla slabina mého dokonalého plánu. Jak dosáhnout zkroušeného výrazu, jsem věděl. Ale jistota, jistota podložená smutkem mi chyběla. Ano, pane veliteli, strýc Josef umřel, ale já chci začít žít. Žít, pane veliteli!

Major přejel řádky unavenýma očima a pak se zahleděl do mé tváře. Díval jsem se na chcíplou mouchu na okně a tiskl jsem čelisti.

„Co dělal váš strýc?“

„Kolář, soudruhu majore. Mistr na žebřiňáky.“

Major se smutně pousmál.

„Jenom žádnou ostudu. Přineste si knížku.“

„Měl bych ještě jednu prosbu, soudruhu majore. Mohl bych si zatelefonovat do květinářství? Chtěl bych objednat nějaký věnec.“

„Samozřejmě. Peníze máte?“

„Matka mi poslala.“

To jediné byla pravda. Ale povězte mi — k čemu je v takových chvílích svědomí?

Příštího dne něco po poledni jsem již mezi bílými obrubníky chvátal k bráně. Unavené topoly skláněly šeptající haluze a celý den byl jako vytažený z pícky lakomého čaroděje, pěkně vypálený do žluta a do modra a do červena a do zelena. Prolamované polobotky s useknutou špičkou, vypůjčený smalťák na hrudi, hlava jasná, lehké jako pírko v letním vánku, jako pírko v dívčím dechu, jako chmýří na hebké šíji, jako peříčko na broskvovém sametu, jako polibek na javorovém listu. Ale ještě tady byl dozorčí posádky, stál před svým domečkem a vyhříval se na sluníčku jako pyšný brouček, jako broučičí král — zlatá šňůra a blýskavé patrony a vrzající pásek a pistole na zadku, co by za to kterýkoliv kluk dal. Zatím vypadal spokojeně, ale prolamované polobotky s useknutou špičkou by se mu určitě nezamlouvaly. Naštěstí si nepovšiml, sotva odpověděl na můj převzorný pozdrav a dál slastně mhouřil oči do sluníčka.

Svobodník u vchodu unaveně zamrkal. „Opušťák,“ zavrčel závistivě.

Smutně jsem zašeptal: „Hned bych si to s tebou vyměnil.“

„Vole,“ zavrčel svobodník.

Pečlivě jsem zavřel branku, zelenou branku, která ani nepískla, kdo to jenom kdy viděl, takové branky snad ani nebývají. Pátravě jsem se rozhlédl, jestli ještě odněkud nehrozí nějaké nebezpečí, ale vzduch byl čistý, tak čistý, že jsem se neudržel a zaskotačil jsem si po venkovsku jako kůzle, jako kůzle s moudrýma očima a čumáčkem od mléka, jako velikonoční kůzlátko mezi pampeliškami.

Špatné přirovnání. — Když zavoní první tráva a mladé lístky, a někdy také meruňky a broskve, zavoní i čerstvá krev kapkající z bílého hrdla do otlučeného hrnce.

Ale proč takto, když den je jako pěkně vypálený džbánek s čistou vodou, všechno na svém místě, všechno čisté, zářivé a jasné — rozkošnické hřbety Pálavy i kruhová kaplička nad městem, i já a moje hrdá chůze, i jasný zrak a myšlenky. I dívky, spanilé a vznosné, rozpálené nemilosrdným sluncem do růžova, rozhoupané blůzičky a nohy šeptající tichou píseň každému, kdo po ní zatouží, kdo ji chce slyšet, kdo jí porozumí.

Okovanými tlapkami samy sobě dnes vyťukávají hranu.

Před květinářstvím jsem si sedl na lavičku. Na chvíli jsem zalitoval, že dnes nemohu jenom sedět a vymýšlet si příběh o sobě a o té dívce, která každé odpoledne krátce po třetí prochází skleněnou stěnou z bezpečné zahrady mezi lidi.

Paprsky slunce ji obkreslily na lesklou tabuli dveří. Moc času na úvahy nezbývalo. Přeběhl jsem silnici, jenom o vlas unikl smrti a nadávkám brunátného šoféra, ale doběhl jsem včas.

„Dobrý den... Slečno, prosím vás... já mám objednaný... věnec.“

„To jste vy?“ Nevypadala nijak nadšeně. Jen klid, hochu, jen klid. Rozhodně nejsi ten typ, před nímž dívky omdlévají. „Čekala jsem na vás.“ Čekala na mě! „Pospíchám na vlak.“ Pospíchá...

„To ještě stihneme. Také chci jet tím vlakem.“

Dívka zvrátila oči a vzdychla. „Tak pojďte.“

Na vyleštěné tabuli jsem zanechal čtyři ostrůvky v matném orámování kouřového příboje. Při pohledu na stopu po svých prstech jsem se zastyděl a zrudl. S předstíranou zvědavostí jsem si prohlížel záplavu květin, pomalu a důkladně, jenom abych se na ni nemusel podívat dříve, než to bude nezbytně nutné. Sužoval mě pocit, že mám na čele transparent.

„Prosím, tady je ten věnec.“

Na medových pažích jí ulpělo několik lupínků. Celá snad právě vystoupila z vázy. Nebe — peklo, očistec — ráj.

Cinkla pokladnou.

„Prosil bych ještě nějakou malou kytičku.“

„To bude všechno?“

Přikývl jsem. Zmenšoval jsem se jako kaluž v parném poledni.

Vytáhla kytičku z mísy, zazářila třpytivými kapičkami, zabalila ji do bílého papíru.

„Pět korun.“

„To je pro vás, jestli dovolíte.“

Rozpačitě se usmála. „Snad si ji ani nezasloužím...“

„Ujede vám vlak.“

„Vám taky.“

„Poběžíme spolu.“

Rudl jsem a potil se nad vlastní troufalostí. Popadl jsem věnec, jak se dalo, všechno to na něm šustilo jako hejno prchajících hadů a lámalo se a ke všemu jsem si ještě o nějaký pitomý drát roztrhl prst. Zasykl jsem bolestí a údivem a vztekem. Dívka položila kytičku na pult a starostlivě se ke mně naklonila. „Stalo se vám něco?“

„To nic není.“

„Zavážu vám to.“

„Není třeba. Nemáme čas. Až jindy,“ zavtipkoval jsem.

A ruku jsem měl položenou na pultě a nevěděl jsem, co s ní, a červené kapičky se slily do loužičky a já jsem se rozpačitě zasmál a řekl jsem: „Škoda, že nejsou velikonoce.“

Udiveně se usmívala a byla celá nesvá. Najednou také nevěděla, co s rukama, sklopila oči, vytáhla kapesníček a utírala krev z pultu. Zmuchlala kapesníček zpátky do kabelky, ale já jsem cítil, že mě pohladila. Teď už mi neuteče. Teď s ní budu tak dlouho, dokud kapesníček nevypere.

„Půjdeme?“

„Půjdeme.“

Šli jsme. Chládkem pod lipami, kolem domu smutných dětí, přes park kolem zmrzačené sochy. Nejdříve jsem věnec držel nenápadně v ruce, ale pak jsem si ho pověsil na rameno, abych náhodou neupadl. Motýlek se slonem.

Blekotal jsem cosi o krásném dnu a kostelních svících a ona mi zadýchaně odpovídala, ale většinou se pobaveně smála.

Nad bílým čelem peruť havrana.

Vždycky jsem toužil namluvit si dívku tak krásnou, že by se za námi lidé ohlíželi. Ohlíželi se. A já jsem se potil jako sekáč na konci oranžového lánu.

Před nádražím na ni čekal usměvavý manekýn. Zpřísněl, když si mě prohlížel, opět se usmál, sotva mu nastavila tvář. Přešlapoval jsem opodál a počítal listy na zlomené větvi.

„Zdržela jsem se v krámu,“ říkala.

„Měl jsem starost.“

„Nezlob se.“

„A co je tohle?“

„To jsem dostala.“

„Od něho?“

Přikývnout jsem ji neslyšel. Ale jeho kroky se zastavily vedle mne. Protektorsky mi poklepal na rameno. Položil jsem věnec, abych mu mohl dát přes hubu. Tak roztomile se usmíval! Bez zubů by vypadal jako utahaná kobyla. Jenom žádnou ostudu, říkal major.

„Nesmíš tak hazardovat svou přízní, příteli.“ Podal mi kytičku. Než udělal čelem vzad, oprášil si klopu přitažlivého separátního saka. Zmizeli mi v mlhách.

Studená slza mě polekala. Vytáhl jsem kapesník, ale nejdříve jsem si nenápadně utřel čelo.

Takový to byl dobrý plán. Byl, byl.

Loudal jsem se na nástupiště. Lidé odvraceli soustrastné oči. Nedivil jsem se jim. Musel jsem vypadat moc špatně. S tím věncem na rameně.

Nerozhodně jsem procházel kolem nacpaných vagónů. Vytřeštěnýma očima mě zaháněli; neskladný věnec jim naháněl hrůzu. Vecpal jsem se do nejbližších dveří a s věncem nad hlavou jsem se protlačil až k záchodu. Tam jsem se o někoho bezohledně opřel a věnec jsem napěchoval mezi své nohy a něčí sukni. Díval jsem se z okna a trpělivě čekal na první nadávku.

Na žlutočervený lístek papírové chryzantémy dopadla slza, svezla se na černá bagančata a rozprskla se v prachu. Překvapeně jsem vzhlédl do dívčí tváře. Měla hnědé, něžné oči jako telátko a ani nezamrkala a slzy poslušně klouzaly po ruměných tvářích. Co řveš, huso, osopil jsem se na ni v duchu. Ale pak jsem si uvědomil, že bych jí vlastně měl být vděčný za projevenou účast, a opět jsem sklonil hlavu. Stejně bych dlouho nedržel dívat se do uplakaných očí.

Další slza pohladila chryzantému a umřela v prachu.

„Neplačte, prosím,“ zasípěl jsem hrdinně. Vzpomněl jsem si na kytičku a pracně jsem ji doloval z teplého lisu těl.

Podával jsem kytičku. „A už neplačte.“

Dívka vzlykavě popotáhla a poprvé zamrkala. Zbylé slzy rozšmudlila po tváři. Dokonce se usmála. Ale zase měla zlatý zub.

Hleděl jsem raději z okna. V hlavě myšlenky jako slony v bažině. Co jsem měl a co jsem neměl a jak veliký jsem vlastně pitomec a jak to všechno mohlo být jinak a krásně.

Dívala se na mě smutně, tak smutně, a sukni měla modrou s bílými květy a nohy v bílých opánkách, rozbitý nehet na palci a tmavé chloupky na lýtkách a boky oblé a možná jich bylo i o kapku víc a stejný pas a ve výstřihu zlatý křížek a ohrnutý nosík a široká ústa a bradu, v uších veliké náušnice a na hlavě chomáček vlasů natupírovaných do rozpustilého kosárku, kolem chmýříčko, rozježené jako vrabčák v prachu u cesty.

Tak ta dívka vypadala. Usmívala se a s nábožným soustředěním čichala k povadlé kytičce, a když vzhlédla, ukázala oči jako první kaštany, moc krásné oči, hluboké, konejšivé jako stín pod ořechem.

Vytáhl jsem sežmoulanou partyzánku, ale dívala se na mě, musel jsem najít celou krabičku a nabídnout jí.

„Děkuji,“ špitla a kouřila lačně jako horník po šichtě.

Co jiného jsem mohl dělat. „Proč jste plakala,“ zeptal jsem se.

„Jsem už taková.“ Dvakrát si mávla rukou před čelem. „Na něco si vzpomenu a už brečím. Ale radši se směju. To potom zase brečí máma.“

Zamyšleně jsem přikyvoval. Nedala se odradit.

„Kdo vám umřel?“

„Já.“

Vesele se zasmála. „Ne, vážně?!“

„Strýc.“

„Dál mi to nevyprávějte.“ A v očích opět prameny řek.

„Prosím vás, neplačte.“

„Víte,“ zhluboka vzdychla, „mně ještě nikdo nedal kvítka.“

V té chvíli byla roztomilá. Ale já jsem si vzpomněl, kdo ke kytičce přivoněl poprvé.

„Kam jedete?“

„Do Podivína.“

Zaradovala se. „Já musím jít také pěšky. Jenže do Polné.“

Bylo mi to úplně jedno. A jestli mi to snad vadilo, pak jenom kvůli jejímu žvatlání, které asi neutichne. Ale usmál jsem se.

Když jsme vystupovali, zapadající slunce na okamžik prozářilo přes jemnou látku obrysy jejích nohou až ke klínu. Vyběhla na svah, čekala na mě. Loudal jsem se za ní, věnce jsem táhl jako prázdný pytel.

„Já jsem jako nepřítel, ano?!“ Rozhodila sukni a zapadla za vysokou trávu. Než jsem se vyškrabal nahoru, byla kus vpředu a běžela k nedalekému rybníčku. Mávala červenou taškou. Zmizela mezi vrbami. Její rozvernost se mne nepříjemně dotkla. Schválně jsem se loudal, ale k rybníčku jsem nakonec přece jenom přišel.

Rybníček jako zapomenutý penízek, na blyštivé hladině lekníny a ucachtané vlaštovky, kolem džungle nacucané trávy a žlutých kosatců a smutných vrb. Voněl puškvorec.

Svlékl jsem si blůzu, sedl jsem si na ni a pozoroval na hladině dovádění slunečních paprsků. Jenom skokani vřískali, jinak bylo ticho. Až za chvíli zašustěla tráva. Ani jsem se nepohnul. Šustění se mi zastavilo za zády. Mohl jsem otráveně vzdychnout, vstát a jít. Ale přece jenom — byla to dívka. První, která mě chtěla. Na rozdíl od stovky jiných, před nimiž se mi tajil dech a o kterých jsem vyprávěl, když hrubá deka bránila usnout. Když sněžilo z višní a bzučeli komáři...

Bez dechu jsem na ní ležel, hlavu zabořenou do hebkého výstřihu. Vzpínala se a vlnila zatajovaným dechem. Oči jsem se bál otevřít, neposlušnou rukou jsem rozhrnul výstřih. Dlaněmi k zoufání bolavými jsem přemáhal nenadálý strach v sobě. Pak zašeptala: „Jsi těžký.“

Svezl jsem se do trávy.

„Podívej,“ bradou ukázala na nebe. |

Pod vysokou oblohou kroužil čáp. Červeným šídlem zobáku mířil přímo na nás.

„Nese někomu děťátko.“ Zasmála se, až mě zamrazilo.

„Nevidím.“ Ruce se mi třásly. „Nic nevidím.“

Přes louku pádilo stádo srnek, lehounce jako pírko v dívčím dechu. Bažanti křičeli prapodivnou píseň...

„Půjdu domů,“ řekla dívka.

Mlčel jsem. Slyšel jsem ji, jak se zvedla a pomalu odchází. Seděl jsem, hlavu v dlaních. Na hladině se objevovala kola po rybích tlamičkách. Kolem leknínů poletovala vážka.

„Počkej!!“

Dívka se udiveně otočila a váhavě se vracela. Strhl jsem košili a kalhoty a skočil jsem do rybníka. Na trenýrkách se mi roztáhla guma a jen taktak jsem je zachytil pod koleny.

Hlasitě jsem vyprskl vodu. Leknín nešel utrhnout. Musel jsem se ponořit a slizký, tlustý stonek překousnout. Vylezl jsem z rybníka a podával jí — udivené a nechápající — nažloutlý květ. Druhou rukou jsem si držel zplihlé trenýrky a po obličeji se mi z vlasů řinuly potůčky chladivé vody.

„Jsi takový hubený,“ zašeptala.

Jako v horečkách jsem jí podával leknín a nesmírně se mi ulevilo, když si ho vzala.

„To je jenom pro tebe... Jak se jmenuješ?“

„Krista.“ Bůhví proč se začervenala.

„Já Jan. A říkají mi Janku,“ zavtipkoval jsem.

Usmála se a pomalu, pomalu odcházela.

„Zítra tě tady budu čekat,“ zavolal jsem.

Zamávala červenou kabelou a rozběhla se vysokou trávou.

Roztřepala mě zima. Rychle jsem se oblékl, věnec jsem hodil do rybníka rybám pro radost a po kolena v trávě jsem se brodil na opačnou stranu, než odešla Krista, tam, kde v namodralém přítmí probleskovala plechová střecha kostela.

Když na mě zaštěkal první pes, byla už tma. Byl právě ten čas, kdy se ženy svlékají, aby umyly rozbolavělá těla.

A nad tou krásou měsíc jako kalich starého vína.

Pobrukoval jsem si refrén dávno zapomenuté písničky:

Měsíc jako lívaneček

z nebe na to kouká,

hloupý kocour za komínem

přežalostně mňouká...

VINOBRANÍ

„Ono se to nikdy nesmí chválit moc dopředu, chlapče.“

Když starý poučoval Jeníka o životě, vždycky mu říkal chlapče. Jeník to snášel celkem dobře.

„Dokud to nemáme pěkně zlaté v sudech, nemáme nic.“

Seděli na mezi a poslouchali cvrčky, Do trávy padaly ořechy a Pálava si přibarvila vlasy na rezato. Horní listy na vinici červeně prokvétaly, hrozny byly i na pohled teplé a sladce nalité. Slunce namáhavě klopýtalo k večeru.

Špalírem vinohradu se starý díval na ráj pod sebou, na oslnivý třpyt rybníka zasazeného mezi švihácké topoly a kvokající vrby jako kámen do prstenu. Tento pohled ho vracel o tolik let zpátky, že to snad ani nemohla být pravda. Ale byla. Pamatoval, když na místě rybníka ještě lopatami vyhazovali na gumák zlatý štěrk, a rozváželi ho kolem dokola na silnice ještě nikde nekončící. Pamatoval předpotopní bagr na rybníčku jako penízek. A teď tam plula plachetnice, auta místo šňůry korálů a tak krásné slečny z města, jaké na vesnici za jeho časů nikdy nestačily vyrůst.

„Co tam hledáš?“ otázal se Jeník.

„Ten vinohrad jsem sadil, když jsem chodil za babičkou.“

Jeník si vybíral z dědových moudrostí jenom to podstatné: „Jak se sadí vinohrad?“

A starý se rozvyprávěl, jako kdyby psal učebnici. Znal Jeníka a věděl, že čím více odborných pojmů a neznámých slov na něho vysype, tím bude spokojenější. Neznámé slovo — nová otázka. A tak šla řeč ruku v ruce s časem a stíny se dloužily.

Hejno špačků se ohlásilo hašteřivým čiřikáním, pískáním a tlukotem křídel. Vinohrad přikryl černý deštník stínu. Hrozivý mrak kroužil nad vinicemi a hledal místo, kde spadne k zemi, ničivější než krupobití, ničivý jako květnový mráz.

„Vidíš je, sebranku zlodějskou?!“

Jeníkovi se víčka chvěla vzrušením a pusa otevírala.

„Tak to dones,“ zavelel starý.

V široké spirále se špačci blížili k zemi.

Jeník přiběhl s plechovkou od barvy, důležitě ji podal starému a on ji stejně majestátně převzal. Byli pány nad zemí, byli pány nad vzduchem.

Starý třikrát plivl na stříbřitě modravou hrudku karbidu, pak plivl Jeník třikrát, starý pěstí zarazil víčko, Jeník dokonal dílo podpatkem. Starý zahrkal plechovkou a dal Jeníkovi poslechnout.

„Syčí jak čert.“ Jeník měl očka vykulená a pěstičky až bílé.

„Nebudeš se bát?“

„Neboj se.“

„Můžu?“

Jeník vrazil prsty do uší a přikývl.

Špačci zmizeli ve vinici tak náhle, jako by je sfoukl vítr.

Starý škrtl sirkou a přiložil plamínek k dírce ve dnu plechovky.

A rána jako z děla se rozběhla do daleka, do vysoka. Špačci rázem vzlétli, zděšeně se rozstříkli po modré obloze.

„Ale jsme jim dali, darebákům.“ Starý pohladil Jeníka, a ještě jednou. Pod dlaní cítil chvění drobných ramínek.

„Neboj se,“ konejšil ho.

„To nic nebylo,“ vypravil ze sebe hrdinně Jeník, ale ozvěna toho nepochopitelného, ohlušujícího zázraku se mu drala mezi slovy staženým hrdlem jako ostré kamínky. „Podívej, zajíc!“

Poulil na ně oči, vypasený letním hodokvasem.

„Ten už si zvykl.“

„Já taky... Příště mně to můžeš půjčit třeba do ruky.“

„Dobrá. Příště to odpálíš ty.“

„Už se stmívá.“

„Tak zítra.“

„Dobře... Tak zítra.“

Domluvili se, jak se na pořádné chlapy sluší a patří. Starý odešel do sklepa, Jeník s vyvrácenou hlavou vyhlížel špačky. Kdyby už měl tolik rozumu, určitě by si přál, aby již nikdy nepřiletěli a zítra teprve ne. Ale on je jenom ustrašeně vyhlížel. Usnul z toho, ani nevěděl jak. Tráva byla měkká a vzduch provoněný ořechy.

Starý chodil po sklepě, občas se napil červeného, občas okusil bílého. Propláchl koštýře, z jednoho musel vyhnat usazeninu žluťounkým prosem, přivoněl k prázdným sudům, svíčkou zkusil, jestli neplesniví, jeden zasířil a na druhém srazil obruče, třetí vyplachoval, dokud se mu břicho netřpytilo vinným kamenem jako zasněžená pláň. A mezi tím se napil červeného, pak mu zase přišlo líto jazyka a osvěžil ho bílým.

Uslyšel špačky. To zatracené hejno se zase chystalo k nenažrané hostině. Chvíli čekal na Jeníka, až mu přinese poplašnou zprávu. Marně a příliš dlouho ovšem čekat nemohl. Takovému hejnu špačků stačí pět minut a vinohrad je oholený. Jenom smutné střapiny schnou mezi listy. Poplival karbid a vyběhl ven. Jeníkovi se zdály pod ořechem čarokrásné sny. Starý chápavě přikývl. Špačci se mlčky a zarputile pustili do díla.

Škrtl sirkou, zahodil ji, až mu ožehla prsty. Stál rozkročený, bezradné oči na spícím Jeníkovi. „To mu přece nemůžu udělat,“ šeptal nešťastně. „Přece ho kvůli trošce mizerných hroznů k smrti nevylekám!“ V jedné dlani mu syčel čert a ve druhé ještě cítil polekané chvění človíčka nevinného a nevědoucího, v hlavě historky o dětech hrůzou probuzených.

Mrštil plechovkou do vinice, tři špačci lenivě a na okamžik vzlétli. Běhal mezi řádky, tleskal a vyskakoval; špačci odletěli kousek dál a s drzou chamtivostí opět zapadli mezi révové listy.

Odletěli stejně najednou, jak přiletěli. Starý se schoval do mokrých dlaní, a když se opět podíval na svět, vylil z nich rybníček. A vinice vypadala jako vdova nad hrobem.

Hladil Jeníka po vlasech. „Vstávej,“ šeptal. „Abysme pomalu šli.“

Jeník otevřel oči tak prudce a tak jasně, že se starému zatočila hlava.

„Víš, co se mně zdálo?“

Starý zmateně zamrkal a nevěděl.

„Že jsem lítal a špačci měli strach.“

„To by bylo moc dobré,“ vysoukal ze sebe starý. Zavřel sklep na klíč i na závoru a ještě se dvakrát přesvědčil, jestli to udělal dobře.

„Myslíš, že už nepřiletí?“

„Dnes určitě ne... Bojí se tmy.“

„Špačci mají taky strach?!“

Starý přikývl.

V hospodě si poručili limonády. Jeník červenou a starý divně hnědou, protože v té je kofein, co povzbuzuje k životu.

„Ale křiví hubu,“ vrčel starý.

A Jeník byl zvědavý proč.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Houpací kůň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.