motto

BARBARA NESVADBOVÁ

PRALINKY

Miluju čokoládu. Nemám ráda bonboniéry. Ta nejistota, co bude uvnitř, už dávno neplodí zvědavost.

Praha 2014

© Barbara Nesvadbová, 2014

Illustrations © Lucie Tomišková, 2014

ISBN 978-80-267-0275-7

Sanjivovi, Jakubovi, Milanovi a Robertovi, mužům, kteří mě snáší

Obsah

VELMI ŠPATNÁ ZKUŠENOST

ČAROVNÁ ČTYŘICÍTKA

PRAVIDLA ZÁSNUB

ZNIČUJÍCÍ ŽÁRLIVOST

DENISA V MÉ HLAVĚ

ŽENSKÉ SEBEVĚDOMÍ

SPOLEČNÁ DOMÁCNOST. SPOLEČNÝ DOMOV?

ZASE BEZ HAPPY ENDU

STŘÍDAVKA

VĚČNĚ ŽIVÉ EMOCE

STÁLE STEJNÝ SCÉNÁŘ

NAŠI RODIČE

SOUŽITÍ S MUŽEM

DALŠÍ, PROSÍM

LÉČBA ŠOKEM

PRÁCE ŠLECHTÍ

PRAVIDLA VOLNOSTI

UŽ JEN BURKINY

PRAVIDLA PRAVDY

DÍVČÍ VÁLKA

ZLATÁ STŘEDNÍ EVROPA?

PŘEDPOKLÁDANÉ ZTRÁTY

PRVNÍ MUŽ VAŠÍ DCERY

RACIONÁLNÍ VÝMĚNA

O ČOKOLÁDU

VAŠE TĚLO VE VAŠÍ HLAVĚ

ROLE: MAMINKA

POTĚMKIN

TEN DIVNÝ, DIVNÝ PÁN

VLASTNÍ VZORCE

TENHLE VEČER PLATÍM JÁ

DLOUHODOBÝ VZTAH

TI OPUŠTĚNÍ

PĚTILETKA?

OPRAVDU ZA TO STÁLA?

ROK JINAK

KONEC JEDNÉ ÉRY

VELMI ŠPATNÁ ZKUŠENOST

Moje kamarádka vyslala své mrtvé mamince do nebe přání. Znělo asi takto: „Milá maminko, koukni na mne, pořád jen pracuju nebo se starám o děti, nic nestíhám a už jsem vlastně stará. Ne, nejsem těsně před přechodem. Vždyť víš. Ani před důchodem. Nechci se rouhat. Ale je podzim, listopad a já mám ten ošklivý, nostalgický pocit, že už mne nic moc hezkého nečeká. Už jsem všechno zažila, vyzkoušela, přečetla. Že na žádné nové začátky, ba ani na pokračování, nemám vlastně nárok. Takže, má milovaná maminko, nech mne, prosím, se ještě jednou pořádně zamilovat. Pošli mi krásnýho chlapa, tak hezkýho, že se mi rozklepou kolena. Vždyť zas přece toho tolik nechci. A špatně se také nechovám.“

Kamarádka Jana je dětská lékařka na pohotovosti. Opravdu se chová dobře. A vím zcela jistě, že každý den pomáhá jiným lidem.

Dnes, s odstupem roku, lehce lituje. Mrzí ji, že přání neformulovala jinak. Že neřekla: „Pošli mi hodného muže, co mne bude mít rád.“

Maminky totiž přání svých dcer vždycky plní. I Janě se splnilo.

Zhruba půl roku po prosbě šla, zcela zničená z noční, na jakýsi jazzový koncert. Nechtělo se jí. Byla unavená. Přejezená čokolády. Nalíčená snad z předchozího rána. Mezi jejími přáteli lékaři se zjevil neznámý rozvedený zábavný čtyřicátník. Právník. Byl hezký. A zřejmě, způsobeno buď přítmím, jeho dočasnou poloslepotou, nebo jejím léty nevyčerpaným sexappealem, chtěl ji. Pochopitelně ne jen na jednu noc. To se v takzvané dospělosti asi už ani nestává. Ten pán chtěl reálný vztah.

Jana byla tak nadšená, že přestala brát telefony. Jen mailem mi krátce sdělila, že sex s ním je nejlepší na světě - jak rády my přeháníme, mozek že má vzdělaný a dceru, která právě teď proti ní samé děsně revoltuje, on prý ochotně a dobrovolně vodí do muzeí...

Moc jsem o Janě pak pár měsíců neslyšela. Není dobré rušit čerstvě zamilované. Ani ty blízké. Až pak. „Je konec. Definitivní. A hnusný. Zavolala jsem na něj policajty.“ Šeptala zrychleně do telefonu.

„Co se stalo?“ Nechápala jsem.

„Vyjel po Renatě.“ Pravila suše. A zcela zřetelně. Renata je Janina dcera.

Samozřejmě že vztah hned skončil a už jsme se o něm prakticky nikdy nebavily. Tedy lžu, vlastně vůbec nikdy. Jen ta krystalicky odporná pachuť, ta po tomhle advokátovi zůstane navždycky.

Je zvláštní, že ženy, které jsou schopny mluvit o čemkoliv, o skutečných průserech mlčí.

Jak těžké je ale pro mne pochopit pána, který, když vstane z postele od dospělé ženy, kontroluje noční košilku čtrnáctileté slečny. Až nemožné. A to jsem schopna chápat leccos. Reálně rozumím přitažlivosti dvou věkově zcela rozdílných těl. Ale omluvu nemám. Tady bych použila rovnou nůž. Bez argumentů. Nikdy jsem prostě nebyla Nabokovovou fanynkou. Ani když mně samotné bylo patnáct.

V době, kdy ještě moje dcera chodila na základní školu, sedával tam na lavičce mírně prošedivělý pán, čekal na svoji holčičku, žákyni páté třídy, dceru nebo vnučku, každopádně vždy, když převzal její tašku a automaticky zlíbal obě tváře, zůstaly jeho velké ruce trčet na jejím pozadí. Nešlo to nevidět. Ani ignorovat. Ve své bláznivé fantazii jsem jednu dobu byla ochotna udělat úchyla z každého normálního strýčka.

Vzpomínám, jak mne kdysi strašila představa, až jednou vstanu a v koupelně potkám nějakého mírně mutujícího mladíka, který zrovna bude milovat moji dceru. Jak hezká je to představa v kontextu, že bych tam také klidně mohla potkat muže mé generace, který bude milovat moji dceru.

Mám velmi ráda filmy Woodyho Allena. Směju se při ovečce s diadémem i při rozostřeném herci, ale vážně netuším, jak to ta Mia Farrow zvládla. Nebo jak dobří jsou její psychiatři. Vždyť ona je legálně a reálně babička dětí svého bývalého manžela.

A ano, jasně že člověk vždy má vážit, co si vlastně přeje. To víme. Jen při takové banalitě, jako je nový muž, prosím, nikdy nezapomeňte na přesná specifika. Ať se vám doma nezjeví třeba masový vrah.

ČAROVNÁ ČTYŘICÍTKA

Kdy ty sis naposledy koupila něco takhle provokativního?“ optala se mne kolegyně Pavlínka, když jsem rozbalovala nový kabát pro svou dceru. To už je dávno. Došlo mi potichu. Důvod ale není, že jsem snad méně marnivá, než jsem bývala. Už prostě jen není nálada na experimenty. Už jsem ty zvláštní, nové, mírně divné kabáty vyzkoušela. Už na ně nemám věk.

Vždycky jsem myslela, že věk je pověra. Jakási zvláštní entita, která se mne až tak moc netýká. Magdalena Dietlová mne o této tezi přesvědčovala celé mé dospívání. Mám ji moc ráda. Ale jaký to nesmysl! Vždyť už přece nekupuji minisukně, ani vysoké podpatky. A důvodem není lenost. Jen se to prostě od jistých let bohužel nehodí nosit. Moje babička takhle těsně před čtyřicítkou ostříhala dlouhé blonďaté vlasy. Ty kadeře ji mrzely víc než ty kulatiny. Pochopitelně.

Vědomí vlastního věku není ale jen v naší hlavě. Nedávno mi volala milá paní z Českého rozhlasu.

Přála mi k narozeninám. A taktně dodala, že číslo ve vysílání uvádět nebude. Trochu mne překvapila. Až tak hrozné že by to bylo? Maličko diskriminace, ne? A vyhlídky taky nic moc. Bude hůř.

Jsem obklopena podobně starými ženami. Nejoblíbenějším tématem našich diskusí byli vždy muži. Hned v závěsu diety. Jasně, bavíme se i o dětech. Ale naše děti nezlobí. Není moc co zásadního řešit. Netušily jsme nikdy, že k neustále překvapujícím pánům a konstantně se opakujícím jo-jo efektům plíživě přidáme i vrásky. Ono totiž když v takzvaně středním věku máte „zábavný“ vztah a buď trávíte noci sexem, nebo pláčem, váš obličej už nebývá druhý den interesantně propadlý. Jako v pětadvaceti. Bývá zralý na plastického chirurga.

Nebo těhotenství. Má bohužel limity. Kdybychom dokázaly nepřemýšlet hlavou, opomenout zdravotní rizika, nesporným faktem zůstává, že i když jde všechno naprosto učebnicově, stejně nás devět měsíců s břichem rozhodí na další pětiletku. Lenka, naše externí redaktorka, otěhotněla čirou náhodou v dvaačtyřiceti. Ani se nehne. Vážně. Jen leží a čeká. Je permanentně šíleně unavená. Nejenže ztratila svůj elán, dokonce i svůj pověstný smysl pro humor. Stala se z ní obrovská, úzkostná, vše pojídající paní. Zcela jasně si vzpomínám, že při svém minulém těhotenství chodívala každé ráno cvičit a s prací skončila těsně před porodem. Pravda, bylo jí sedmadvacet.

Ještě víc fascinující než kritika žen středního věku je absolutní arogance mužů. Já je i chápu. Také bych nechtěla zralou ženu, kdybych byla zábavný padesátník. Prostě nechtěla. Už to slovo zralá jasně asociuje sýr. Nějaký smradlavý.

V rámci nedávné konverzace o čtení a předčítání ujeli manželé mých přítelkyň do zvláštních, hlasitě verbalizovaných snů. Jak by to bylo „príma“ mít vlastní předčítačku. Slečnu, která by každý večer přišla k posteli a příjemně modulovaným hlasem četla z jejich oblíbené faktograie. Nezapomněli podotknout, že by objednali dívku norského typu do pětatřiceti. Co na to říct? Že šestatřicítka už neumí tak pěkně artikulovat? Nebo že vyšší ročníky by až příliš asociovaly matku? Ale nedivím se jim. Ono totiž lze mít obličej i postavu na třicet. Ale hlas nebo energii, tu už zmást jistě nelze.

Moje kamarádka Dáša s nuceným smíchem vždycky říká, že nemáme špatný věk, jen špatné pohlaví. Že kdybychom chodily po světě s penisem, byla by čtyřicítka ideální číslo.

Na druhou stranu ale, abych nebyla jen negativistická, příjemným závěrem, mým osobním, o který se ráda podělím, je, že nikdy mne svět nebavil víc než těsně před čtyřicítkou. Už mne totiž máloco rozhodí. A to je pro každou ženu přece skvělé poznání.

PRAVIDLA ZÁSNUB

Kdyby po zásnubách nemusela následovat svatba, mohl by to být docela přitažlivý mejdan.

Byla jsem na pracovní schůzce v butiku Tiffany. Všude okolo se blyštily drahé kameny. Měla jsem podivný pocit, že se třpytí snad i ten pán, co otevírá dveře. Šperky mi bohužel nesluší. Nebo spíš bohudík. Aspoň mám místo nového prstenu novou omítku. Je zvláštní, jak některým ženám drahé kameny sedí. A na některých zas i brilianty vypadají jako cetky. Poznání lze aplikovat i opačně. Nicméně zpátky k té prodejně. Na programu diskuse byly zásnuby. Už jen to slovo mne děsí. Zatlačí vás do kouta. Říct NE nemůžete. Tedy pokud chcete vztah ještě aspoň nějaký čas zachovat. A s ANO se velmi pozvolna, ale velmi jasně blížíte k svatbě. Zásnuby prý mají jasná pravidla. Nejenže vám odtikávají hodiny, dokdy musíte navlíknout bílý závoj, dokonce existuje i nepsaný úzus, kolik má váš budoucí nebohý manžel za prstýnek utratit. Raději nevědět. Prakticky cokoliv vás staví do nepříjemné, velmi těžce vybratelné situace. Podhodnotil vás. Nebo naopak přecenil? Jako by samotný fakt, že se dva lidé hluboce milují, nebyl sdostatek vzácný a chránění hodný. Ještě je třeba nastudovat pravidla.

Mám doma malou sbírku zásnubních prstýnků. Tři jsem vrátila. Zbylých pět mi zůstalo. První dotyčný muž z mého života, bez rozloučení a udání reálného důvodu, zmizel. Další mne zapřísahal, ať si prsten nechám, jako důkaz, že ta naše láska alespoň trochu existovala, když už je teď pryč. Zřejmě aby se na ni dalo kdykoliv navázat? Něco jako prsten v zástavě. Ti zbylí tak vřískali - a prát se kvůli kroužku na prsteníček mi přišlo přece jen nevhodné. Jasně si vzpomínám, že jednou krabička od Cartiera proletěla těsně kolem mého levého spánku. Podruhé zas prsten zůstal zavěšen na ořešáku. Jako to zimní krmení pro sýkorky se tam houpal. Nebo jako němá výčitka svědomí. Další kus, ten od svatby, ležel i léta po rozvodu ve staré bonboniéře, do níž se ukládaly podivné artefakty, které jsem neměla sílu vyhodit. Hned vedle prvních zubů mé dcery a starých halířů se vyjímal. Nechám ho Bibianě na památku... Naštěstí jsem za celý dospělý čas nedostala nikdy nic, co by se jen přibližovalo Hopeovu diamantu, takže fakt, že se ty krabičky někde po šatně válí, mne zas až tak moc netrápí. Škoda že na zrušené zásnuby také není vymyšlené nějaké všeobecně platné, lehce dohledatelné pravidlo. Docela by se mi ulevilo.

Moje přítelkyně Karin zásnubní prsteny zásadně nevrací. Pečlivě je schovává. Dokonce spolu s fotkami mužů, kteří ji obdarovali. Nemá jich moc. Tuším sedm. I s tím ze školy v přírodě v šesté třídě. Dva ze schovaných exemplářů, mužů, ne prstenů, jsou dokonce uloženi v albech. Vztah s nimi prostě vydal na víc než jen na pár momentek. Karin dokonce tvrdí, že když se jí děje něco zásadního, s některým ze zmíněných mužů souvisejícího, prsteny začnou žít vlastním životem. Vypadnou ze skříňky, podivně se ohnou v krabičce, sesunou se pod fotku. A ne, Karin k žádnému psychiatrovi na terapie nedochází... Že by na těch zásnubních kroužcích přece jen něco bylo? Víc než kouzlo okamžiku?

Vždycky jsem zastávala spíš teorii, že - když to jde - věci se mají při rozchodech vracet. Ne že bych je už neměla ráda, to jistě ne, jen používat je mne pak netěšilo. Představa, že nosím hodinky od své první velké lásky, to by mne při mé povaze rozplakalo pokaždé, když bych kontrolovala čas. Jen je smutné, že ty krásné mašle a lesklé obaly nahradí při konečném zúčtování ošklivá kartonová bedna.

Nebo „IKEA“ taška. Možná by bylo hezčí existovat podle Karin. Smířit se se vztahy i s věcmi, které prošly naší minulostí, a bez patosu si přiznat, že už k nám bytostně patří. Jen co ty naše ubohé děti, až budou likvidovat pozůstalost, ty aby pak zavolaly opravdu velký kamion...

ZNIČUJÍCÍ ŽÁRLIVOST

Věřit lidem, co říkají, že nikdy na nikoho nežárlili, zavání přetvářkou, což? Jsem schopna žárlit snad i na svého psa. Ale nikdy, jistě nikdy jsem se nemstila. Ani netoužila po cizím neštěstí. Prostě v patě by mne nenapadlo vykrást trezor nebo uříznout penis muži, se kterým jsem se kdy líbala, a podvedl mne. (Tedy ne že by mne cokoliv ze zmíněného u těch ostatních přitahovalo.)

„Zničím tě.“ Kolikrát jsem už tuhle větu slyšela. Vyhrožování v afektu. Většinou od mužů, kteří přednedávnem v podobném afektu přesvědčivě hlásali: „Miluji tě.“ A nejsem sama, mé blízké přítelkyni rozstříhal manžel večerní šaty nůžtičkami z manikúry, jiné známé v době, kdy vedla právnickou kancelář, skončily soudní spisy v přítoku Vltavy, a dokonce mám v okolí i paní, které její bývalý snoubenec zapálil dům. Policistům argumentoval tím, že chtěl zničit sexuální moc, kterou nad ním měla. Z piety k zavražděné nevěstě nikdy nejím u Devíti křížů. Vůbec je velmi bizarní vystavět na pomníku masové vraždy motorest. A zřejmě z nostalgie si tam pak dát párek.

Vždycky když některý z mých bývalých chytne rozchodovou hysterii, blahořečím střední Evropě. V jiných zeměpisných šířkách bych s naprostou samozřejmostí mohla mít v obličeji kyselinu. Nedávno jsem byla na politologické přednášce a nadějní studenti zahraničních vztahů v diskusi nad horkým čajem řešili rodinné vztahy ve vzdálených pákistánských vesnicích. Prý tam pokročili. Nevěrné ženy už většinou netrpí bolestivou smrtí ukamenováním. Dnes jsou všichni, i rozezlení, ponížení muži, daleko humánnější. Aby se nezpronevěřili zvyku, hodí pár kamenů a pak se vinná žena odstřelí...

Kde se bere touha po pomstě těm, které jsme hluboce milovali, to bohužel rozklíčovat neumím. Byť bych moc chtěla. Averze jde skrz pohlaví. Kamarádka naší grafičky mne před nedávnem nutila, že jistě musím zavolat ministrovi vnitra, protože ten její bývalý je podvodník, nelegálně podniká a bůhvíco do Česka vozí. Pravda, tehdejšího ministra jsem matně znala, ale představa, že ho vytáhnu z parlamentního jednání se zásadní zprávou podvedené milenky, mi při vší lásce k ženám přišla až příliš absurdní. Trošku mi připomněla Sheryl Crowe. Také divné, neudat Armstronga, když s ním sedíte v letadle a on dopuje. A udat ho, když váš vztah po pěti letech krachne. Trošku morální kolaps je tam cítit.

Zcela jasně si vzpomínám na Denise Vereckého, dej mu Pánbůh lehké nebe, jak mne s vytřeštěnýma očima vytáhl na kávu. „Baru, představ si, sedím si tak v čajovně a vedle mne tvůj bývalý chlap. Popíjel tam s nějakou mladou dívkou a přemlouval ji, že vydá její knihu, že bude všechno inancovat, že koupí billboardy a velkoformátovou inzerci, že ať si nemyslíš, že ona bude mnohem lepší a tebe zničí, vymaže z trhu. No chápeš to, Baru?“ ptal se tehdy Denis, který zcela jistě nechápal. Zničí, zas to proklaté slovo.

Rozchody však mají i zábavné dohry. Moje daňová poradkyně Martina si kdysi dávno, při studiích, přivydělávala jako zapisovatelka u soudu. I přišla tam obviněná. Zrzavá, kudrnatá žena středních let s jasně růžovou rtěnkou. A žalobce. Měl manšestrové kalhoty a světle modré oči. Martina má dobrou paměť a detaily uvádí vždy přesně. „Paní, koupil jsem jí pračku, žehličku a mixér. A všechno, všechno u ní zůstalo. Chci to zpátky.“ Obviněná prý mírně pozvedla koutky: „Ale, paní soudkyně, nic nevrátím. Já ty věci poctivě odsouložila.“ A nevymýšlím si. Martina má onen dokument pečlivě schovaný. V případě odchodu manžela ho možná hodlá použít jako precedens. Prizmatem téhle zrzky je mi docela líto, že muže občas vyplácím. Jaký nesmysl. Jen doufám, že mi velkorysost osud vrátí. Že je za deset let nebudu muset ještě ke všemu dotovat. Možná dřív.

Tatínek, jehož sexuální život byl až stokrát zábavnější než ten můj - když jemu bylo pětadvacet až padesát, v naší zemi neexistoval ani AIDS, ani bulvár -, mi vždycky říkal památnou větu. Nesnášel, když jsem prskala a křičela, jak jsem s tímhle typem mohla trávit víkendy v posteli, proč jsem si sakra raději nečetla. A následovala nějaká nepěkná smršť emotivních pomluv. Slovo zničím tedy nikdy nepadlo. Ale když se tak nad tím zamýšlím, na vině asi nebyla laskavost. Spíš moje vlastní lenost. Tatínek tiše stával, opřený o dveře, pozoroval mne skrz dvoje brýle a jasně mi kladl přesný požadavek, snad i návod na dospívání i dospělost: „Baru, přestaň jamrovat a nikdy neplivej do studny, ze které jsi někdy pila.“

A abych nezapomněla, ten pan podnikatel s billboardy, když mne dnes náhodou potká, hned velice přátelsky zdraví, málem i na polibky na tvář by došlo, kdybych se za ta léta nenaučila bryskně couvat.

DENISA V MÉ HLAVĚ

Vlastně by mi vůbec nevadilo, kdyby si našel milenku. Naopak. Dokonce bych se radovala. Konečně by na mně přestal tolik viset.“ Přesně tuhle tezi jsem zastávala, když náš vztah fungoval. Když jsme spolu ještě žili. Když jsem každý večer dávala do trouby rozličné druhy masa a každou noc se mne on snažil svým velkým tělem zalehnout v třílůžkové posteli. Prostor mi scházel. Čas pro mne. Pro mé zájmy. Mé čtení. Mé přátele. Tak se v mé hlavě zrodil spásný vzorec: Milenka by to vyřešila! Zůstal by mi radostný parťák, kamarád. Jen kus jeho vlastní energie by se přesunul od mého těla. „Co bych tak dala za mladou, okouzlenou sekretářku.“ Rouhala jsem se.

Pár měsíců prošlo. Dopoledne sex, večer majetnické objetí. Nulové soukromí.

Jednou, přesně v půl deváté večer, jsem seděla při kuchyňském stole a zběžně listovala Amisem. „Ty se mnou ani nepromluvíš? Budeš si celý večer číst?“ Jak mávnutím jsem zapomněla, že mi každé ráno vaří kafe, venčí psy a uklízí po mých kočkách. To si sakra nemůžu ani chvíli číst? Byla jediná věta, která mi pulzovala celou hlavou. Rozešli jsme se. Rozdílné priority. Nazval by náš rozkol zkušený právník. I rodinný poradce. Dva měsíce se snažil vrátit. Sliboval. Přísahal. Plánoval. V jedné noční, obzvlášť vypjaté hádce ujel: „Jasně že je skvělé mít někoho, kdo má vždycky čas. Kdo mne chce pořád. Pořád. Ne jako ty. Jen když máš náladu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pralinky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.