100 000 slov

Antologie toho nejlepšího z nakladatelství E-knihy jedou

Copyright

Autor: Kolektiv autorů a autorek

Editor: Martin Koláček

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-079-3 (ePub)

978-80-7512-080-9 (mobipocket)

978-80-7512-081-6 (pdf)

Autoři a autorky

Bergl, Martin

Bílek, Josef

Bílek, Marek

Brauner, Petr, Ing. arch.

Brinda, Robert

Cabicar, Martin Macek

Galambica, Ivan

Garguláková, Dana

Glet, Jiří

Grant, Jiří

Chotutický, Z. M.

Javorská, Jana

Kaffe, Janiel

Kiml, Tomáš

Koláček, Martin

Kufa, David

Kýr, Karel

Navrátilová, Lucie

Novák, Erik Dominik

Öllmann, Müllan

Pelikánová, Karla

Rýdel, Matouš

Rynt, Milan

Rýznarová, Miloslava

Scheuer, Petr

Slik, Major

Smitalová, Jitka

Strnad, Martin

Šach, Pavel

Šebela, Jiří

Šilar, Miroslav

Škrlant, Jan

Tesař, Michal

Vlasák, Ladislav

Votruba, Jiří London

Dennis Smrdidech na závodech (M. M. Cabicar)

Zápis hluchoslepého psa na psí závody

Manželka mi devastuje vnitřnosti

Nápad přihlásit našeho psa Dennise na psí závody byl jednoduše brilantní! Přihlásit se mohl jakýkoli pes. I Dennis. Abyste rozuměli, Dennis není žádný obyčejný pes. Je to superpes.

“Jak se jmenuje?” - zeptala se pořadatelka.

“Dennis.” - odpověděla Káťa a vrazila mi loket do břicha, až mi došla od žaludku čumkarta, že se přestěhoval na periferii, někam mezi lopatky a to jen protože jsem tiše přidal i příjmení “Smrdidech”.

“Kolik je vašemu pejskovi?” - pokračovala pořadatelka.

“Bude mu 18.”

Další rána a také játra odjela na dovolenou za starým kamarádem žaludkem, ačkoli jsem pouze přepočítal psí na lidský věk a řekl: „Jako Velkému třesku, jsou ze stejného vrhu.“ Je to jediný pes na světě, který je zapsán na seznamu památek UNESCO.

“Ach!” - vydechla a zapisovala si data “Loni jsme tu měli fenku, které bylo 18, a běhala i skákala…“

“Dennis moc neskáče, víte, on má za sebou asi 5 mrtvicí.” - vysvětlila Káťa. Paní se na něj podívala pohle-dem, který lidé mají jinak vyhrazen pro duchy.

Mezi námi, s těmi mrtvicemi se to trochu přehání. Mrtvice postihuje mozek, což je orgán, který se u Dennise nikdy nejevil jako životně důležitý. Ani jako aktivní. Osobně si myslím, že možná tak první mrtvice po celo-denním běhání dopadla tu jedinou mozkovou buňku a picla jí, ale ty další už jen přišly, splakali nad vejdělkem a pak už jen nadávali na ozvěnu.

„Pejsek asi moc nevidí, že?“

„Na jedno oko vidí hůř.“ – připustila Káťa a diplomaticky tak zamlčela „na jedno hůř, na druhé vůbec“. Přesto nebylo vhodné zmiňovat, že Dennis vidí asi jako slepec se zlámanou holí. Ledviny, co dorazily za játry a žaludkem do hrudníku podaly žalobu na cestovku kvůli nevyhovujícím podmínkám.

„Jak reaguje na povely?“ – zkusila ještě pořadatelka.

„Nedávno ještě slyšel tlesknutí.“ – prohlásila Káťa a zpražila mne pohledem, takže jsem raději spolkl dovětek, jak pařezy na ušním do něj chodí strkat, že je na řadě. Zároveň jsem si kryl slezinu. Ať už je kdekoli.

„Takže se orientuje jen po čichu.“ – pokývala smut-ně hlavou paní s papíry k zápisu.

„No, ehm…“ – odkašlala si Káťa nervózně „On je to takový ťunťa a ten čich moc nepoužívá.“ Moderátorka na ní jen zírala.

„Jak se tedy proboha pohybuje??“ – vyhrkla.

„Jako robotický vysavač. Po nárazu vždycky změní směr.“ – vysvětlil jsem ochotně. Kátina pata přistála na mém malíčku u nohy a zaryla ho hluboko do země.

“Já tedy nevím, jak to zvládne” - začala pořadatelka nejistě, poté, co zůstala několik vteřin bez dechu. “Máme mnoho soutěží, a i když jsou většinou jednoduché, vyžadují určitou obratnost…“

“On to zvládne.” - prohlásila Káťa pevně.

A tak Dennise zapsali.

Disciplína první: přivolání psa

Živý pinball

První disciplína byla jednoduchá: přivolání psa. Byl jsem jako na jehlách, celý nedočkavý. Dennis býval nejvycvičenější pes v parku, reagoval i na gesta, už více jak rok ovšem jediný způsob, jak ho přivolat, je zvednout chodník a sklepat k sobě. Co s ním bude Káťa dělat, jsem neměl ani tušení. Můžete na něj mávat, můžete před ním poskakovat, můžete řvát nebo i troubit na parní lokomotivu, Dennis bude mít stejnou reakci asi jako kamenný chrlič. Je to jediný superpes na světě, kolem kterého se dokáže nepozorovaně proplížit i čínský novoroční ohňostroj. Ani se nemusí plížit.

Hned na začátku se ukázalo, jak široká škála psů se zde sešla. Byl tu třeba boxer, který přiběhl na zavolání. Ke komukoli, kdo tam byl. Ale našli se opravdu vycvičení psi, třeba drsnosrstý jezevčík, který si našel páníčka na jediný krátký povel. Border kolie, která přiběhla na speciální sig-nál píšťalkou nebo belgický ovčák, co reagoval na pouhá gesta. Když jeho pán upažil, přiběhl a sedl si před něj. Sta-čilo, aby si jen poklepal na stehno a belgický ovčák se mu posadil vedle nohy.

A pak přišel Dennis.

“Nyní je na řadě nejstarší pes naší soutěže.” - uvítala ho pořadatelka s mikrofonem. “Jmenuje se Dennis a je mu 17 let.” Převzala od Káti vodítko, Káťa Dennise podrbala, upravila mu nohy, aby se neskácel a odešla. “Možná to nebude úplně snadné” - pokračovala moderátorka “protože pejsek má za sebou několik mrtvicí a nevidí, ani neslyší a prý ani moc nepoužívá čich...” - její hlas se vytratil, jelikož jí došla absurdita tohoto cvičení. Káťa zmizela mezi lidmi a někam se postavila. “...takže vůbec netuším, co se stane.” - dokončila konsternovaně.

V divácích to zašumělo, někteří se otevřeně smáli, jiní Dennise litovali a další si klepali na hlavu. Pořadatelka pustila Dennise z vodítka. Všechny hlavy se začaly obracet jako na tenise mezi Káťou a Den-nisem. Bylo odpoledne, slunce bylo nízko. Káťa si zakryla dlaněmi oči, aby jí do nich nesvítilo ze strany, jenže jak se dotkla prsty spánků, vypadalo to jako telepatický signál. Umocněný tím, že nezavolala, ani nezapískala, neudělala vůbec nic, jen ten dotek spánků - a Dennis vyrazil. Podle mne prostě přepadl dopředu, když už ho nikdo nedržel na vodítku. Asi jako dominová kostka. Nějaká žena vykřikla. Všichni bez dechu sledovali, jak zabočil, šel dál, znovu zabočil, s naprostou jistotou prošel mezi několika diváky a potom vrazil Kátě přímo mezi nohy, čímž se zastavil. Až po několika vteřinách se strhl potlesk. Dokonce přidali i hvízdání a opravdový jásot.

“To bylo neuvěřitelné!” - ozýval se z reproduktorů hlas “Úplné kouzlo, jak to proboha udělal?” - obrátila se ke mně. “Víte, Dennis je držitelem zvláštního ocenění za symbiózu se svým majitelem.” - plácl jsem, ale byla to pravda. I když jsem také neměl tušení, jak to Káťa dokázala.

Když se lidé rozešli k další disciplíně, přestali si Dennise fotit a drbat, přitočil jsem se k manželce a zeptal se šeptem: “Jak jsi to udělala?” Zakryla si rukou ústa, kdyby někdo odezíral ze rtů a tiše odpověděla: “Jen jsem mu upravila packy, aby vyrazil proti tamté překážce, té se na poslední chvíli vyhnul, málem vrazil do té druhé a o kus dál jsem se postavila.” Vrhl jsem na Káťu pohled plný ob-divu. Ona udělala z Dennise živý pinball! Dokázala dostat psa, který má asi tolik funkčních smyslů jako billiardová koule přesně tam, kam chtěla a bez jediného šťouchnutí. Moje žena je Chuck Norris.

Disciplína druhá: Hledej!

Psi nebo tamanduové?

Tři misky na trávě. Pod jednou z nich je piškot. Vypadalo to jako disciplína, ve které by mohl mít Dennis šanci. Případní sázející ovšem nesmějí zapomínat, že i když má Dennis možná ještě čich, přestože by cokoli našel, není schopen k tomu dojít, protože nemá orientační smysl. Tím nemyslím, že by mu dělalo obtíže nějaké banální doprava, doleva. Tohle je superpes. On občas není schopen rozeznat ani „nahoře“ a „dole“.

Káťa si však byla jistá, piškoty s ním dělají zázraky, přebijí i háravou fenu. Dřív jsme před ním nesměli to slovo na „p“ ani říct, aby nezačal šílet, jenže dnes – můžete na něj piškoty i vysypat a neprobere ho to. Slavná je naše vzpomínka, kdy mu Káťa narvala i kousky šunky do každé nosní dírky a nic. Podle všeho měl maximálně nějaký druh mokrého snu.

I v této hře se projevili šampióni. Hned na začátku se vyřítilo k miskám štěně Jack Russell teriéra, neobtěžovalo se čmucháním, prostě je rozrazilo, až odlétly na všechny strany a sežralo piškot. Asi jako kdybyste mezi misky hodily ruční granát. Úžasná byla i čivava, která piškot našla pod správnou miskou, ovšem nebyla schopná ji odkrýt a dostat se k piškotu, protože miska byla skoro stejně velká, jako ona. To, co předváděla, se ani nedá popsat. Těžko říct, jestli se snažila misku zvednout nebo s ní kopulovat. Svérázný postup zvolila Bordeauxská doga, která moudře přikráčela k miskám, očichala je, nad jednou zůstala stát a dlouze na ní slintla. Načež byla soutěž na 10 minut přerušena kvůli dezinfekci. Absolutním rekordmanem byl „játrový“ labradorský retrívr. Rasy mám od Káti, která je chodící atlas zvířat, ale možná si ze mě jen dělala srandu. Játrovka piškot našla, sedla si před něj a položila na misku packu. Jako by tam byly drogy. Ozval se potlesk.

A pak přišel Dennis. Musím říct, že tentokrát už mu všichni drželi palce a stal se nejsledovanějším psem soutěže. Na rozdíl od ostatních psů ho Káťa měla na vodítku, jinak by úplně opustil soutěž. Možná i hranici státu. Ale držela ho volně, aby se nezdálo, že jej jakkoli směruje. Dennis se motal, párkrát spadl, jednou se přerazil o vlastní hlavu, ale k miskám se prakticky nedostal. Jen jednou už u nich byl na pár desítek centimetrů, jenže pak se zase začal vzdalovat. Po několika minutách fandění všech soutěžících „samá voda“ a „přihořívá“ to vzdala i moderátorka a ukončila jeho výstup.

„Tak bohužel.“ – řekla s úsměvem a začala sklízet misky. „Přesto nejstaršímu pejskovi zatleskáme…“ – ozval se velmi vlažný a rozpačitý potlesk. „…a postoupíme k další –„ strnula uprostřed věty. „On je pryč!“ – vykřikla „Ten piškot je pryč!“ Všichni se kolem ní nahrnuli a ze všech stran se ozývalo:? „Jak je to možné?“ „Co se stalo?“ „Určitě tam byl?“ „Zcela jistě jsem ho tam dávala!“ „Já to viděl!“ „Já taky.“ „Ano, byl tam, také jsem to viděla!“

Pokud do té chvíle byl Dennis určitou zajímavostí, od tohoto okamžiku se stal hotovou senzací. K dovršení všeho mu jeden z diváků našel na pysku cosi, o čem tvrdil, že je drobek z piškotu a lidé si to pak chodili fotit na makro. Mnoho lidí se Káti i mně ptalo, co se to stalo, ale nedokázali jsme jim odpovědět. Když jsme nad tím později debatili, máme teorii. Sice ani nikdo z nás nic neviděl, ničeho si nevšiml, jenže Dennise známe a vidíme, co dokáže. Vzpomínám si na doby, kdy jsem mu házel piškoty a on je vždy chytil ve vzduchu, někdy s výskokem, někdy jen tak hodil hlavou a rafnul úspěšně po piškotu, který už přeletěl jeho hlavu. Měl neuvěřitelný postřeh. A každý den ho musíme hlídat při žrádle, jelikož co chvíli ztratí misku a pak je nutné ho znovu nasměrovat. Mnohokrát jsem viděl, že v misce nehýbe moc hlavou, on do ní zaboří čumák, tak se opře a po granulích střílí jazykem. Jako mravenečník. Tak-že, teoreticky, stačil zlomek vteřiny, jakkoli nikdo neviděl ho k misce se ani příliš přiblížit, vymrštil svůj blemcák trávou a piškot schramstnul někdy ve chvíli, kdy se motal okolo. Vzhledem k tomu, že nikdo neviděl misku se ani pohnout, muselo jít zároveň o trik rychle strženého ubrusu, kdy na stole zůstane všechno nádobí. Kdo ví. Možná Dennis infarkty předstíral, abychom mu dali pokoj, nic po něm nechtěli a on si mohl užívat poklidného stáří.

Disciplína třetí: Slalom

Brunetka u tyče

V dalším závodu se sice Dennis moc nevyznamenal, přesto se mu podařilo zapsat do sportovní historie dosud nezaznamenaným výkonem. Nebyl však jediný pes, komu se podařilo excelovat. Osobně se mi nejvíce líbil obrovský novofundlandský pes, který byl vysoký jako samotné tyčky a když mezi ně vešel, dočista je rozklížil. Vůbec mezi nimi nebyl schopen projít, prostě se do slalomu nevešel. Káťu zase uchvátilo štěně bulteriéra, které přes svůj nízký věk už dokázalo běhat slalom. Bohužel se během obíhání tyček nějak zacyklilo, stále probíhalo mezi nimi a ani majitel, jeho dcera a moderátorka ho nemohli odchytit. Absolutně nejlepší výkon podal knírač malý, černostříbřitý. Byla to neskutečná rychlost, jako by ho vystřelili z praku.

A pak přišel Dennis. Do poslední chvíle jsem se snažil Káťu přesvědčit, že bych si půjčil od chlápka s Bordeauxskou dogou jeho navinovací vodítko s ocelovým lodním lanem, protáhl ho slalomem, pak by stačilo uvolnit pojistku a Dennise by to katapultovalo skrz v rekordním čase. Mohli jsme vyhrát! Ale Káťa byla neoblomná, prý by se mohl cestou vzbudit a tak… Takhle Dennis jen přišel k první tyčce a nedokázal ani najít druhou. Tancoval kolem té první, jako brunetka u tyče, a když ho konečně Káťa s vodítkem navedla k dalším, úplně se zauzloval. Potom se skácel a jak se mlel, naprosto záhadným způsobem se mu podařilo strhnout celý slalom i s podstavcem. Káťa i moderátorka se ho snažili z tyček vymotat, ale nakonec vyšel sám, oklepal se a důstojně odkráčel. Pořadatelka byla poněkud otřesená, když si znovu vzala mikrofon a zadýchaným, chvějícím hlasem vysypala:

„Tohle mi nikdo neuvěří, že jsem měla na soutěži psa, co ty svislé slalomové tyče dokázal i podlézt a pře-lézt.“

To je Dennis. Superpes. Oběhnout tyče dokáže kdejaký čokl s pár lety výcviku. Ale kde blbost ostatních psů končí, my začínáme.

Disciplína čtvrtá: Tunel

Jediný pes na světě, který v rovném tunelu dokázal zahnout doleva

Cílem následujícího závodu nebylo jen proběhnout tunelem. Dál bylo nutné pokračovat po dráze, na jejím konci to otočit a vrátit se po druhé dráze, která končila hned vedle startu, tedy tunelu. Tam dokonce čekalo profesionální snímací zařízení, které zaznamenalo čas psa v cíli a zobrazilo aktuální pořadí v digitální výsledkové listině na displeji. Bomba, hned jste pocítili to olympijské vzrušení.

Opět se projevil problém s velikostí. Bordeauxská doga, novofundlanďan ani jiní velcí psi se do tunelu prostě nevešli. Naopak čivava se v tunelu zase schovala a odmítala vylézt. Naštěstí zde byla dvouletá Viki, která se ochotně ujala role záchranáře a vlezla dovnitř. Čivava rychle pochopila, že je čas vypadnout, když se objevilo dítě, jenž ukusovalo z housky o velikosti samotné čivavy. Skvěle dráhu proběhl český strakatý, který byl zřejmě ve výcviku, ale stačilo, aby mu páníček hodil do tunelu míček a on ho hladce proběhl. Vůbec nejlepší a nejrychlejší byl opět jezevčík, tentokrát dlouhosrstý a králičí, říkala Káťa. Zřejmě bude mezi těma párkama na nožičkách nějaký rozdíl. Vy-střelil ze startu a na svých krátkých nožičkách proběhl trať s vítězným časem 13 vteřin a 58 setin sekundy.

A pak přišel Dennis. Největším rizikem této disciplíny bylo, že se Dennis musel pustit z vodítka. A bylo třeba, aby našel vchod do tunelu. Náš dvoučlenný tým formule 1 měl svůj plán: já ho zezadu dovnitř strčil a Káťa měla z druhé strany lákat na piškoty. Co by mohlo selhat? Kromě toho, že by cestou usnul.

První metr šel opravdu skvěle. Pak se bohužel zastavil a úplně se ztratil. To se nám stává při venčení každou chvíli. Pro všechny ostatní živočichy je ztratit se v rovném tunelu opravdový oříšek, ale tohle je Dennis. Superpes. Kdokoli jiný by si těžko řekl: „Za mnou díra, kterou jsem přišel, přede mnou díra, kam můžu jít, vpravo stěna, vlevo stěna, nahoře stěna, dole stěna… Páni, to je bludiště! To je hotový Mínóův labyrint.“

Musíme si ovšem uvědomit, že hluchoslepý Dennis se ztrátami orientace, poruchami rovnováhy a narkolepsií většinou vůbec netuší, kde zrovna je. Co se týče jeho, stojí na schodu uprostřed obrovské haly. Díky tomu si osvojil nadpřirozenou schopnost vyrazit na úplně rovném chodníku třeba nahoru nebo dolů. Já bych mohl odpřisáhnout, že se dokáže pohybovat i mezi dimenzemi. A tak se Dennis stal historicky prvním psem v dějinách, který v naprosto rovném tunelu odbočil vlevo. A vydal se po levém bočním schodišti směrem dolů. Neptejte se, kde se vzalo. NASA se z toho stále nemůže vzpamatovat. Matematici a fyzici dosud nenašli vysvětlení. Tím se ovšem tunel proměnil v losovací buben, automatickou pračku a Dennis v bílé na čtyřicet během odstřeďování. Běžel po schodech dolů a tunel se kroutil jako had na rozpálené zemi. Po několika vteřinách ho had vyplivl. I kdyby Dennis měl špičkovou orientaci, centrifuga, kterou právě absolvoval, by ho zcela vykolejila. Potácel se, padal, vstával, udělal kotrmelec – a najednou to píplo. Profesionální zařízení patrně nebylo až tak profesionální, protože mu bylo úplně fuk, odkud mu přiběhne závodník, jestli do cíle nebo z cíle, hlavně, že je doma. Dennis se tak mlel v tunelu, že ho celý posunul, takže ústí tunelu ho vyfluslo přímo proti cílové čáře. Kterou překonal kotrmelcem. Displej ukázal čas „12:16“ a na prvním místě zobrazil hlucho-slepého psa se ztrátami orientace, poruchami rovnováhy a narkolepsií. Strhl se potlesk, lidé jásali jako na fotbale a já byl smíchy na všech čtyřech. Jako Dennis. Superpes.

Exhibice: Dogfrisbee

Jako Boss

Následovalo ještě několik disciplín, jako přechod přes kladinu, ve kterém si Dennis raději najal dubléra, jehož role se ochotně ujala Viki. Skok přes tyč, kde předvedl krásný skok, takzvaný horizontální. Velmi podobnou techniku skoku používá například buldozer, rozdíl je jen ten, že Dennis nemá pásy. Proskokový kruh jsme raději vynechali, nicméně měl jsem v rukávu trik, jak Dennise dostat skrz to kolo. Naučil jsem se to v Angry Birds. Bohužel, nikde se mi nepodařilo najít dost silný prak. A také provaz, kterým bych na chvíli svázal manželku, jinak by mi Dennise nepůjčila. Mohl též zvládnout přechod přes houpačku, jenže Káťa to zase nedovolila hnidopišským trváním na pravidlech, že pes má houpačku přejít a ne být idiotským majitelem katapultován. Přitom jsme mohli sfouknout dvě disciplíny jednou ranou: přechod přes houpačku a ještě skok přes překážku. Možná i tři překážky, kdybych na jeden konec houpačky se mnou skočila i manželka, ovšem to by na druhé straně musela držet Dennise Viki a nevím, jestli by se stačila včas pustit.

Poslední akce byla exhibice: Dogfrisbee. Jde vlastně jen o to, že házíte psovi disk, ale běží o samostatný druh sportu. Všichni si to mohli vyzkoušet. Skvělý byl rotvajler, který disk nejen chytil, ale také nakrájel. Disk bravurně chytil a z tlamy mu pak vypadly už jen pokrájené kousky pizzy. Ne nadarmo se o něm říká, že má nejsilnější skus ze všech psů. Bezkonkurenčně nejlepší byla sheltie, která bezchybně chytala disk, i když ho moderátorka házela da-leko od ní. Výskoky sheltie byly famózní, chtěl bych to někdy vidět zpomaleně. Vedle toho probíhala i exhibice profíka s českým fouskem, který ukázal, jak jeho pes ne-jen, že chytí každý disk, ale chytal ho i s odrazem přes páníčka třeba v dvoumetrové výšce. Pes se rozeběhl, skočil tomu chlápkovi na hruď, odrazil se a chňapnul po disku. Neuvěřitelné.

A pak přišel Dennis. Má to vůbec cenu opakovat? Hluchoslepý, bez orientace, rovnováha v čoudu a tak dál… Se stejnou nadějí na úspěch můžete házet disk opuštěné škebli. Bylo jedno, jestli disk házela těsně kolem něj, jednou ho i trefila do čumáku nebo krásný padáček, co přistál přímo před ním. Přesto to moderátorka zkoušela a lidé se nahrnuli okolo, protože čekali: „třeba se zase něco stane“. A stalo se. Po dobré hodině, kdy kolem běhali, štěkali a dováděli desítky a desítky psů to už Dennisovi začalo být podezřelé. Nebyl si úplně jistý, ale něco mu říkalo, že někde tady, v okolí, se možná, ale poměrně dost možná, pohybuje nějaký pes. Rozhodl se to zkusit a štěkl. Dennis jinak neštěká, jen ze spaní. Od doby, co neslyší, je jeho štěkot velmi podivný. Vlastně vůbec nezní jako štěkání, je to trochu jako krátké zavytí. Moderátorka zrovna vypustila z ruky dalšího padáčka a cukla sebou. Dennis seděl v trávě vedle Káti, trochu kýval hlavou, jak se snažil větřit a na-jednou to štěknutí. Odkudsi zprava se v té chvíli, jako na startovní výstřel, vyřítila malá, šedá koule. Odraz, úžasný skok a pejsek držel v tlamě disk, který byl určen Dennisovi. Dopadl dokonale na všechny čtyři a poslušně zamířil k Dennisovi, kde mu disk položil k packám. Vrtěl ocasem, jako by to byl mixér, chvíli se po Dennisovi díval a pak se vrátil na své místo k páníčkovi. Nikdo nebyl schopen slova. Ten pes byl typický voříšek, silniční směska, možná se trochu podobal foxteriérovi, ale vím určitě, že v žádné disciplíně jsem ho neviděl.

„Tak zdá se, že Dennis zde má pomocníka, kterého vůbec nemám zapsaného.“ – divila se moderátorka. A pak jsme se dozvěděli, že tenhle pejsek je z útulku, majitel ho má krátce a všeho se dosud bál, proto ho ani nepřihlásili. Vůbec si nehrál, ostatních psů se spíš stranil. Tohle bylo poprvé, co udělal něco jen tak, sám od sebe. Pořadatelka znovu zkoušela házet disk, ale nic se nestalo. Potom na-jednou znovu: disk již se snášel k zemi a Dennis zase štěk-nul. Voříšek se vyřítil a bezchybně chytil. Opět položil disk před Dennise, vrtění ohonem a návrat k páníčkovi. Tentokrát za plného potlesku.

Byli jsme svědky něčeho neskutečného. Kvůli Dennisovi museli vyvinout zcela novou kategorii stupňů vítězů. Můžete chytat disk v dogfrisbee na bronzovou, stříbrnou nebo dokonce zlatou medaili. Ale vysoko nad nimi trůní Dennis, superpes. Dokáže chytat v nejvyšší kategorii, jakou kdy kdo dosáhl.

Jako Boss.

Epilog

Dennis není můj pes, Dennise jsem vyženil. Dennise jsem musel dobývat, protože jsem věděl, že když si nezískám jeho, nezískám nikdy ani Káťu, nejbáječnější ženu na světě. Trénoval jsem na něm i žádost o ruku. Tedy o pac-ku. A dostal jsem od něj všechny čtyři! Nicméně pro mne je Dennis rival. Také trochu zneužívám toho, že neumí číst. Doufám.

A já nejsem jeho pán. Přijal mne do smečky, ale ob-čas mi dává najevo, kdo je tu šéf. Svým gentlemanským způsobem. Je to rozhodně nejúžasnější pes, jakého jsem kdy poznal. A také jsem nikdy nepotkal psa, jako je on. To vše díky neuvěřitelně láskyplné péči a výcviku, co mu věnovala má žena. Díky Dennisovi a Kátě jsem poznal, co to je mít psa za opravdového člena rodiny.

Šlapka (Jana Javorská)

Zrovna jsem nejásala, když můj manžel začal pracovat jako řidič kamionu a navíc, když trávil většinu času v zahraničí. Ale postupem času jsem si zvykla a chod domácnosti si zařídila podle sebe. Takže nakonec to vypadalo, jako kdybych byla přes týden svobodná a o víkendu vzorná manželka.

Moje pubertální dětičky to přehlížely s klidným nezájmem o společný rodinný život. Ve finále to fungovalo tak, že přes týden mě měly na háku. Ovšem přes moje vyhrožování krutým desperátem, který se v pátek vrátí a zavede jim drsný režim, nehnuly ani brvou a házely na mě poznámky typu: „ Matko nepruď! , Spolkni prášek!, Čekej!, Čoudni si!“ nebo „Arbeit macht frei“ a podobné nejapné hlášky, které mě dokázaly spolehlivě vytočit do nepříčetnosti.

V ten moment jsem se měnila v rozběsněného Tyranosaura Rexe, pobíhala jsem po bytě a zuřivě se vším třískala a házela, takže to ve finále vypadalo, jako kdyby bytem prolétl hurikán Katrina. Moje děti to jen komentovaly slovy: jasnej přechod. A dál mě pilně ignorovaly. Já jsem si pro změnu pěkně uklidila ten svinčík, co si Katrina s Rexem natropili a aspoň jsem se u toho uklidnila.

O víkendu se ty vlezlé bestie (míněno moje děti a ne Katrinu s Rexem) vlísaly manželovi do přízně, jak moc se jim po něm stýskalo a co že jim to přivezl. Podle úžasnosti dárku pak setrvávaly v jeho dosahu patřičnou dobu.

Když pak přišla řada na mě, vyfasovala jsem tašku plnou smradlavého prádla a na lísání nezbyl čas, protože začal kolotoč praní, žehlení, vaření a nakupování, aby měl náš pán tvorstva vše nachystané k odjezdu. Za to mě občas poplácal po zadku a v noci poctil pětiminutovým sexem, na který jsem se musela patřičně přichystat, abych mu zahrála některou z jeho oblíbených: sestřičku, kurvičku nebo cudnou školačku.

Copak o to, sestřičku a kurvičku bych zmákla levou zadní, ale ta cudná školačka mi ve 43 letech nějak nepřipadala moc reálná. Chtěla jsem ji nahradit paní učitelkou, ale na žádnou ze školních let neměl takové vzpomínky, aby ho vyrajcovaly k sexu. Jen já jsem si tak strašně moc přála, abych mohla vzít do ruky ukazovátko a naložit mu na holou, až by měl prdel rudou jako pavián v říji. Ale na těch pět minut, kdo by to řešil?

A tak se to opakovalo týden co týden, až jsem si našla milence. Jenže jak jinak, než zase kamioňáka. Jenže tenhle jezdil většinou po vnitrozemí a měl na mě po večerech čas. Hlavně jsem mu nemusela hrát žádný divadýlko a sex nevypadal jako inseminace krávy Milky za běhu.

Najednou čas plynul úplně jinak a já ani nevěděla, jestli je pondělí nebo pátek. To jsem ještě netušila, jak ošklivě se mi moje bláhové rozpoložení mysli vymstí.

Byl pátek ráno a můj miláček mi zavolal do práce, že dneska končí dřív a jestli chci, můžu za ním přijet na okraj Prahy na jednu čerpací stanici. Bude tam parkovat svůj náklaďák a pak si spolu můžeme zadovádět někde na hotelu.

Samozřejmě se mi rozblikaly všechny kontrolky a bylo jasné, že dneska už nic neudělám. Vzala jsem si tedy půl dne volna a mazala fofrem domů. Rychle jsem provedla všechny zkrášlující procedury a pak mě napadla myšlenka, udělat mu radost a vzít si na sebe převlek šlapky, který byl nejoblíbenějším mého manžela.

Už jsem se těšila, jak bude příjemně překvapený, až mě uvidí v rudých podvazcích a děrovaném body.

Ve smluvenou dobu jsem se přiřítila na benzinku, zaparkovala auto a rozhlédla se po parkovišti. V řadě na konci parkoviště jsem zahlédla známé vozidlo a vykročila k němu. Zkušeným skokem jsem se vyhoupla na stupačku, otevřela dveře a vklouzla dovnitř. Kupodivu, miláček nikde.

„Hurá! Překvapím ho!“ Zalezla jsem dozadu na lehátko a začala se svlékat. Kolem auta jsem slyšela hovor a věděla, že každou chvíli přijde. Naaranžovala jsem se do pozice dokonalé šlapky a trpělivě roztouženě čekala.

Konečně se otevřely dveře a řidič nastoupil do auta, nastartoval a jel přeparkovat.

Krčila jsem se na lehátku a mlčky čekala, až vypne motor. Náhle se zabouchly dveře a cvaknul klíček. Opatrně jsem se vyhrabala z lehátka a rozhlížela se kolem auta.

Nikde nikdo. Vezmu za kliku – zamčeno.

„Do prdele!“ zaklela jsem nahlas. V ten moment mi pípla na mobilu esemeska:

„Miláčku musel jsem ještě naložit, zítra jedu záskokem Německo. Už to nestihnu. Promiň. Miluju tě.“

„Sakra, že já kráva vlezla do jinýho auta?“ Pomalu jsem začala zkoumat věci kolem sebe. Všechny mi byly ale povědomé. Pak mi to došlo. Můj manžel se vrátil domů, protože byl pátek a já viděla známé auto a vlezla dovnitř v domnění, že je mého milence.

„Co teď?“ Nezbývalo mi nic jiného, než zavolat manželovi, aby si pro mě přijel.

Udiveně otevřel dveře: „Co tady, proboha, děláš?“ Nechápal, jak jsem se mohla vloupat do jeho miláčka.

„Chtěla jsem tě překvapit.“ Špitla jsem dotčeně, ale byla jsem ráda, že mě konečně vysvobodil. Mohla jsem tady skejsnout dva dny a to by byl malér.

„A proč jsi vlezla tajně dovnitř?“

Poodhalila jsem mu plášť a ukázala jeho oblíbený kostým.

„Tak takhle je to! A já si celou dobu myslel, že pracuješ v kanceláři!“

Sňatkový podvodník (Ivan Galambica)

(podle opravdového příběhu)

Jan Průcha byl vzhledově průměrný muž. Věk 33 let, výška 181 cm, váha 85 – 90 kg. Spíše k těm devadesáti kilogramům. Vlasy hnědé, obličej kulatý, slabé brýle s tenkými obroučky. Zvláštní znamení: tetování na pravé ruce, kde má tetovány písmena: ACS. Tolik by mohl znít výtažek z policejního spisu, a také stručný popis podvodníka Jana Průchy. Snad by se slušelo říci, kdyby to byla nějaká právní kvalifikace-sňatkového podvodníka.

Jan Průcha se živil tím, že obíral ženy o peníze. Nikoliv tak, že by jim je bral přímo z peněženek, v okamžiku, kdy se dotyčná nedívala. To on nedělal. To mu nebylo hodno. Jan Průcha vytvářel situace, a to takové, že žena mu nakonec sama peníze dávala. Co dávala, doslova vnucovala. Cpala mu je horem dolem a přemlouvala jej, aby si je vzal. Když je nechtěl, nutila jej, prosila jej, zapřísahala jej, aby si je vzal. Jak to dělal? Naprosto, ale naprosto jednoduše. Používal povětšinou vždy stejný a stále bezpečně fungující postup. Bylo to prosté.

Jan Průcha si vždy dovedl vybrat oběť. To byl začátek jeho úspěchu. Vybíral si pečlivě. Věděl, že žena, kterou si vybere, musí splňovat určitá kritéria. Kupodivu, ani vzhled, ale ani bohatství v tom zásadní roli nehrálo. Bylo mu jedno, jak moc je hubená či nehubená, jestli je na vozíku, nebo třeba šilhá. To neřešil.

Základem bylo, vybrat si, jak on v duchu říkal, „pipku“. Takovou holku, co jde světem, třeba je i trochu zklamaná, věk tak od dvaceti pěti dál, ale spíše po třicítce. Holku co hledá a stále nenachází, takovou, co už se pomalu vzdává svých snů o princi na bílém koni. Holky, co sní o princi na bílém koni, tak to nebylo nic pro našeho Jana Průchu. On hledal mezi děvčaty, co již sní pouze o princi, bez koně, nebo dokonce mezi takovými, které by byly ochotné, snad v případě nouze, vzít za vděk možná i jen tím koněm, kdyby si je tedy ten kůň vzal a žil s nimi. Prostě holky, co mají pocit, že třicítka věk je akorát tak čas na to se vdát, nebo se jít oběsit.

Tady Honza lovil. Chodil na diskotéky, ale spíše a to nejčastěji, lovil na internetu, flirtoval s prodavačkami v obchodech, oslovoval maminky s dětmi na ulici. Měl široký záběr. Ale internet jednoznačně vedl.

Honza byl kádr. V jeden čas dokázal najednou „obhospodařovat“ až pět žen. Ale to se velmi těžko zvládalo. Jeho standardem byly dvě až tři ženy a to pak zvládal všechno v pohodě. Zde je nutno si uvědomit, že Honza měl v každém vztahu určité etapy. Bylo to jako jízda v autě. Nejprve jedeme na jedničku, pak zařadíme dvojku, pak trojku a tak dál, až jedeme na pětku. No a pak náš milý Honza sebral peníze a obrazně vyřadil na neutrál a nechal auto setrvačností zastavit.

Honza byl z Brna. Takže lovil v Praze, v Budějovicích, v Karlových Varech, a tak různě. Do Brna si jezdil odpočinout, tam nikdy nikoho neměl. Brno bylo tabu.

Když si Honza vyhlédl oběť, tak začal postupně zařazovat jedničku. Sbalit holku nebyl pro něj žádný problém, takže když viděl, že ryba na háčku „zasekla“, založil si na ní speciální notýsek. Honza totiž vystupoval pod různými jmény, povětšinou střídal tři, takže si do notýsku psal, jak se u dotyčné jmenuje, jaké u ní (v budoucnu) používá telefonní číslo a taky historku, kterou jí řekl. Zásadně, ale skutečně zásadně, Honza používal metodu, že když se s nějakou ženou poznal na internetu, tak se on tvářil, že je ostražitý, že si chce JENOM psát, protože se již několikrát napálil, je prostě takový důvěřivec a jestli to dotyčné nevadí, mohou si jen občas hezky napsat. Nic víc. Alespoň zatím. Nikdy na začátek na internetu nedával dívce hned zkraje svoje telefonní číslo a ani jej po ní nevyžadoval. Veškerá komunikace se vedla v kamarádské rovině a Honza byl skutečným přeborníkem na to, na jakou strunu kdy zahrát.

Pak přicházela druhá část. Řekněme druhý stupeň rychlostní. Honza v tento okamžik již napsal dotyčné svoje telefonní číslo. Vysvětlil jí, že dovolat se mu bude obtížné, protože pokud je ve službě, telefon vypíná. Pracuje totiž u Policie ČR. To byla první varianta. Jako druhá bylo to, že pracuje na stavbě, to používal málo, nebo že jezdí s kamionem, to už se celkem dalo použít, ale vůbec nejčastěji a nejraději Honza používal, že pracuje v bance, jako IT specialista se zaměřením na správu sítí. Ona mu na oplátku dala svoje číslo. Honza měl jeden telefon, ale asi dvacet sim karet, které průběžně měnil. Měl v tom dost propracovaný systém.

Nejčastěji byl tedy IT specialista, nebo policista. No a tak si s dotyčnou dopisoval a při tom si občas poslali pár sms zpráv. Honza se ovšem vyhýbal jakékoliv intimitě. Žádné „Broučku“, či „Miláčku“. Dokonce se vyhýbal i zdrobnělinám jména. Petru oslovoval „Petro“ a jen výjimečně „Péťo“. Ale co se týče obsahu konverzace, pouštěl se stále „hlouběji“ a spíše se snažil, aby to vypadalo, že je to ON, kdo se svěřuje, ON, kdo se dává všanc, i když šikovně volenou komunikací zjišťoval o oběti stále více a více informací.

Začínali jít tedy více a více do hloubky a Honza byl velmi kreativní. Když cítil, že by dotyčná chtěla, aby Honza působil citlivě, tak jí psal o tom, jak strávil hezký víkend s dítětem svého bratra, jak to bylo příjemné, že prckovi je pět a bylo to perfektní. Jak už taky uvažuje o vlastní rodině. Psal o tom, jak byli v ZOO a prcek, jak byl nejvíce unesený z takové elektrické lokomotivy, vláčku, který tam vozí děti po zahradě. Cena za projížďku byla stovka, brácha na to neměl, ale Honza neměl to srdce malému to odepřít, takže to zaplatil on a jelo se po zahradě. Jenže jedna jízda byla tomu malému broučkovi málo, takže Honza zaplatil celkem tři, ale potom už zavelel „Dost!“ a se smíchem se šlo na zmrzlinu. Parádní víkend. Tahle historka zabírala často.

Když jeho dotyčná naopak chtěla v Honzovi vidět drsňáka, tak psal, jak strávil s kolegy z banky (Policie, dopravní firmy atd.) perfektní teambulding weekend na jedné horské chatě, kde dělali všechno možné, od lezení na skály až po lety na padáku. Honza kdysi s padákem párkrát skákal, ale teď si dal jenom jeden skok a konec, protože ho bolí noha, jak při dopadu špatně došlápl. Ale rozchodí to.

Když dotyčná chtěla intelektuála, rozepisoval se o koncertu na Pražském jaru. Prostě co kdo chtěl. Honza často používal historky opakovaně, takže používal klávesy crtl+c a ctrl+v a vkládal příběhy, které psal jedné slečně, do korespondence se slečnou druhou, jen si hlídal jména a povolání, aby to nespletl. Byla to docela zábava. Pro něj. V počítači měl asi dvacet různých historek a občas, když měl po večerech čas, jen tak sedl a připsal další jednu. No a pak je vložil do nějaké korespondence. Docela to byla skutečně legrace.

Již od počátku Honza do svého vyprávění vložil důležitý faktor. A to faktor KAREL. Karel se objevoval skoro v každém jeho vyprávění.

Honza třeba psal o tom, jak o víkendu KARLOVI pomáhal se stavbou jeho chatky. Nebo jak KARLOVI odvážel nějakou skříň. Nebo, jak KARLOVI opravoval počítač. Prostě často musel být zmíněn faktor KAREL. To bylo zásadní a do budoucna nutné. Samozřejmě, že Karel se nevyskytoval zcela všude, ale bylo nutno jej často zmiňovat, protože do budoucna to měla Honzovi přinést peníze.

Honza poskytoval slečnám to, co chtěli číst a pak najednou, z ničeho nic, zařadil další rychlost. Jednoho dne, když už si dopisovali řekněme dva až tři týdny, poslal dívce či ženě sms s textem:

-Dobrou noc :-) -

Nikdy před tím si se svými oběťmi takto nepsal, ale když usoudil, že je čas zařadit další rychlost, tak to prostě udělal. Nic víc tam nepřipsal, jen ta dvě slova a smajlík.

Napsal tedy tuto sms a druhý den, sedl k počítači a na internetu se pak za to omlouval. Moc se omlouval. Vysvětloval, že se s Karlem opil, ne moc, jenom trochu, Karel byl opilý hodně, ale Honza jenom tak popíjel a najednou, jak seděl s Karlem a jeho přítelkyní v baru, když viděl, jak se ti dva k sobě mají, tak se Honzovi zastesklo a přišlo mu to líto a

-…najednou jsem si vzpomněl na tebe, víš. Přišlo mi to strašně líto a strašně smutno, že jsem prostě tak sám a tak, jak jsem tam měl ten mobil, tak jsem ti napsal to přání na dobrou noc. Já vím, že spolu nejsme tak daleko, omlouvám se…alkohol…prostě mi to všechno bylo líto, smutek, samota, víš, možná to znáš…taky už bych chtěl mít někoho, promiň…nerad bych vypadal, jako nějaký …však víš…ty jsi strašně milá, já nikoho s kým si takhle rozumím snad ještě nikdy nepotkal…mám pocit, že se známe snad milion let, jak ti rozumím a ty mě…promiň, prostě se mi zastesklo…po tobě víš…jsi jediná, kdo mi takto rozumí a kdyby pro nic jiného, tak pro tohle je ten internet skvělý vynález, víš, že mi pomohl Tě poznat, najít Tebe…-

Dost často se mu stalo, že mu již na jeho sms rovnou již večer odpověděla dotyčná stejným přáním, ale když neodpověděla, tak po tomto vysvětlení, které jí Honza podal, v podstatě pokaždé zjihla. Jejich konverzace pak většinou nabrala intimnější směr.

Honza pak zařadil další stupeň. Napsal na internetu dotyčné osobě:

-Ahoj Jani (Péťo, Karolíno, Hani, Simčo, Káťo, Alčo, Ilonko, atd.). Zítra jedu s Karlem do Tvého města. Karel tam potřebuje něco vyřídit na nějakém úřadě (u příbuzných, u lékaře atd.). Povezu ho tam, protože má nemocnou nohu (ruku, hlavu, rameno atd.) a nemůže řídit. Budu tam asi tři hodiny čekat, než si to Karel vyřídí. Myslíš, že bych Tě mohl pozvat na oběd? -

Tady Honza věděl, že pokud dotyčná přijme, tak má Honza v podstatě zaděláno na výdělek. A dotyčná téměř pokaždé přijala. Někdy, pokud se stalo, že zrovna v navržený den nemohla, ale mohla jindy, tak Honza Karlovi přehodil schůzku a jelo se jindy. Základ byl, aby se Honza s obětí potkali A tak došlo na schůzku.

Honza byl galantní, ženě lichotil, choval se mile a také, to jen tak mimochodem, se jí snažil trochu opít. Jeho cílem bylo jí hned první den dostat do postele. Aby nedošlo k omylu, Honza netrpěl nedostatkem sexu. Že by musel hned brát dívku do postele. Ale měl prostě svůj zaběhnutý systém a v něm byla postel hned první setkání v podstatě nutností. Někdy to bylo trochu složitější, protože Honza si vybíral takový typ dívek, které nejsou zrovna zvyklé hned jít do postele, ale protože Honza se s nimi vlastně znal, ony o něm tolik toho věděly, tak Honza VŽDY dosáhl svého.

Většinou se potkávali kolem poledne, někde v restauraci, ale když už jiskra přeskočila, Honza vše zaplatil, pokud dotyčná chtěla něco zaplatit, Honza zásadně odmítal a urazil by se, pokud by si měl od ní vzít korunu.

-Peníze po tobě nechci…chtěl bych něco jiného…- řekl Honza a choval se velmi intimně.

Pokud přímo dotyčná nenavrhla, kam by mohli spolu jít, tak Honza se zmínil, že Karel jednou tady v Praze (v Budějovicích, Varech, Plzni atd.) prý byl na jakémsi hodinovém hotelu, Honzovi o tom vyprávěl. Honza telefonoval (jako) s Karlem, nechal si vysvětlit cestu a jaká náhoda, bylo to kousek odsud, no a za několik okamžiků již byl sex se vším všudy, na posteli hodinového hotelu.

Nebo taky u dotyčné doma, v případě nouze v autě a jednou dokonce, považte, na lavičce v parku.

Pak Honza odjel. Ale zde začíná začátek konce vztahu Honzy a jeho oběti. I když to tak možná nebude vypadat.

Honza si pak s dotyčnou začal více psát, telefonovat, občas za ní přijel do města, za účelem sexu. Vždy VŠE platil Honza, trval na tom, že ona nebude platit nic. Byl pozorný, vyznával jí lásku (dokonce), lichotil jí a byl velmi, velmi milý. Kupoval květiny, chodil do kina, hladil jí, líbal jí, lichotil jí, byl ochotný se kvůli ní prát a říkal jí ta nejkrásnější slova.

Ale nezapomněl se občas zmínit o Karlovi. Karel je totiž Honzy nejlepší kamarád (ve skutečnosti Honza žádné kamarády neměl). S Karlem se Honza zná již od základky.

Když už byla známost po třetí, či čtvrté schůzce, nasadil Honza další faktor a to faktor VENDULA.

-No on Karel má ségru. Jmenuje se Vendula…- říkal Honza.

Vendula byla v Honzově vyprávění prsatá, frivolní a nepracující pološtětka, která dávala každému muži to, o co měl zájem, v podstatě na potkání. Bylo jí 22 let a střídala partnery jako ponožky. Karel a Honza jí několikrát jeli vyzvedávat z různých nočních podniků a asi tři krát jí jeli vyzvednout do nějakého nevěstince v Německu, kam utekla a pak nevěděla, jak se dostat domů. Prostě Kája a Vendula, to je dvojka. Sourozenci, jak se patří.

Na internetu jednou Honza našel nějakou fotku. Byl to nějaký mladý manželský pár, kde ona, značně vyvinutá a on, takový ňouma, byli u moře a ona vystrkovala ňadra tak, že horní díl plavek zakrýval jen skutečně minimum. Honza tento pár neznal, našel jejich fotku náhodou, ale umístil si to do všech svých profilů na internetu s tím, že pod to připsal Karel a Vendula u moře.

A Honza své nastávající (ano, skutečně již občas mluvili nenápadně o svatbě), říkal, jaký je Karel dobrák a Vendula, jak je to s ní těžké.

A opět se zařazovala další rychlost. Honza a dotyčná si začali spolu vybírat společné bydlení. Honza se totiž rozhodl, že z Ostravy, kde bydlel (ve skutečnosti bydlel v Brně), se přestěhuje někam sem blíže, aby měl blízko ke své milované. A tak začal proces vybírání bytu (baráčku, parcely, usedlosti, atd.).

Objížděli spolu několik adres a nakonec si vybrali domeček. Malý, krásný, sice rozpadlý, ale Honza s Karlem ho opraví a navíc nebyl nijak drahý. Stál necelý milion.

-Chtěl bych, abychom tady SPOLU bydleli…- říkal Honza a dotyčná byla v sedmém nebi.

-Uděláme tady ložnici, tady obývák a tady dětský pokoj, místo pro psa a do dveří udělám vrátka pro kočky, aby měly kudy chodit. A na půdě udělám whirpool vanu. -

Honza se připravoval, jak všechno SÁM zaplatí. Pokud dotyčná chtěla něčím přispět, Honza to odmítal.

-Víš co? Já teď nemám peníze, budu investovat do toho domu. Chceš-li něco zaplatit, tak zaplať dovolenou, já zaplatím ten dům, jo a taky zaplatím svatbu. Komplet. Vezmu si na to hypotéku, ale zvládnu to. Plat nemám špatný. Chci, abychom měli kde bydlet, a pak se vezmeme. Říkám Ti, lásko, že si Tě vezme chlap, jak se patří, s bydlením a se vším k tomu. Žádný nuzák. – říkal Honza a dotyčná tedy zaplatila komplet dovolenou. Jelo se k moři.

A hned po návratu od moře, kde se oba měli jako v ráji, Honza zařadil další rychlostní stupeň.

-Potřeboval bych s tebou o něčem mluvit…- začal dramaticky, když oba seděli na večeři v restauraci. Většinou dotyčná zpozorněla.

-Představ si, co se mi stalo. Já jsem asi před pěti lety dělal ručitele jednomu kamarádovi na půjčku a on jí neplatil. Já když se to teď dověděl, tak jsem myslel, že ho zabiju. Hajzla. –

Dotyčná Honzu litovala, ptala se, kolik dělá ten dluh a Honza říkal:

-To je pávě to, dělá to nějakých 420 000 korun –

A ten večer se litovalo. Dotyčná litovala Honzu, ale on řekl, že to nějak vyřeší. Ať se tím ta krásná osoba netrápí.

A skutečně vyřešil. Přišel Karel, že mu ty peníze půjčí. A to je dobře. Protože, jinak by si nemohl Honza koupit ten baráček, protože banka by Honzu jinak vedla jako neplatiče a nedala by mu hypotéku. Pitomý jeden podpis na ručení před několika lety a Honzovi to málem nyní ohrozilo to, že by si mohl vzít hypotéku na dům. Takže Karel půjčí Honzovi peníze na dluh, Honza to zaplatí a hned poté, ve stejné bance si vezme hypotéku na dům a příští týden …

-…lásko, můžeme bydlet! –

Občas se stávalo, že již v tento okamžik nabídla dotyčná, že to může být ona, kdo Honzovi půjčí ty peníze, nebo alespoň jejich část. Ale to Honza jasně a kategoricky odmítl a říkal:

-…miláčku, Ty nebudeš peníze do ničeho investovat, Tvoje starost je jenom peníze utrácet. Budeš zařizovat náš společný dům…neboj, tam se utratí až dost-

Honza by si tady mohl již vzít peníze na zaplacení dluhu od své přítelkyně a nepůjčovat si JAKO od Karla, ale to by nebylo ono. Hrozilo, že by dotyčná chtěla třeba jít do té banky s Honzou, nebo by chtěla vidět nějaké dokumenty. Protože to všechno bylo od A do Z vymyšlené, nemohl Honza připustit, aby teď, před finále, dotyčná pojala nějaké podezření. Takže nabízené peníze odmítl, řekl, že nic nechce, že mu je dá či půjčí Karel a celá věc je vyřešená.

A Honza a Karlem se tedy dali do shánění peněz na zaplacení dluhu. A současně se připravovala koupě baráčku. A dotyčná se těšila, připravovala svatbu, jen Honza se jednou, na poslední okamžik omluvil ze společné schůzky. To nikdy před tím neudělal. A dotyčná byla nesvá. A Honza poslal sms, s tím, že si musí něco zařídit v Praze (v Brně, v Ostravě, ve Varech, v Liberci…), a že se neplánovaně zdrží a ať pusinka nemá strach. A vypnul si telefon. A jenom dopsal:

-TY PENÍZE SE KOMPLIKUJI-

Tohle všechno bylo dosti složité na pamatování. Ale Honza měl svůj plán. Kdyby mu šlo jenom o to, dostat holku do postele, jistě by to udělal mnohem snadněji. On ale potřeboval od holek něco jiného, nežli obyčejný sex, takže šel tvrdě za svým.

Například trval na své občasné nedostupnosti. Vysvětloval to svým zaměstnáním. Takže si vypínal telefon, i když nemusel a tím se dělal vzácnějším. A tak tomu bylo i nyní. Dva dny měl vypnutý mobil, ale pak si jej zapnul a zavolal zpět s tím, že jede za svoji kočičkou, že má již všechny starosti vyřešené. A v tento okamžik přeřazoval na poslední stupeň, chcete-li, začal naplňovat jednu z posledních kapitol vztahu.

Dotyčná se mohla štěstím zbláznit, když Honzu viděla. Když se přivítali, tak Honza řekl dotyčné, že Karel mu peníze půjčit nemůže, že se něco pokazilo a Karel ty peníze nakonec nemá. Nakonec se ale Karel zachoval, jako opravdový kamarád. Když totiž Honzovi nemohl půjčit peníze, zajistil mu BRIGÁDU. Kde si ty peníze vydělají. Protože oba zařizovali tu brigádu, tak se Honza neozýval. Zařizoval si totiž v práci volno, aby měl čas na tu dobře placenou brigádu.

Tato informace byla pro dotyčnou dívku taková neutrální, ovšem jen do té chvíle, nežli Honza řekl, že ta brigáda je v Anglii.

-To víš, tady se takové peníze vydělat nedají, jako tam. Tady v té banánové republice sotva. Tam vydělám stovku (jako sto tisíc) za měsíc, jen to fikne. –

To už bylo pro dotyčnou ženu docela skličující, ovšem Honza pokračoval:

-Lásko, pojedu tedy teď do Anglie. Budu makat jako barevný a uvidíš, že tak za půl roku mám peníze na ten dluh našetřené, přijedu, všechno poplatím a hned koupíme ten baráček…-

Honza kul železo, dokud bylo žhavé a pokračoval:

-Nevím, jak to bez tebe ten půl rok vydržím, tolik tě mám rád…tak moc…neexistuje nic, co bych na tobě nemiloval, ale pochop, nechci jít do našeho manželství s dluhem. To nejde. Půl roku uběhne, jako voda…-

Takže vlastně Honza nastínil svojí milé, že se půl roku neuvidí. Když jí to začalo v hlavě „šrotovat“, Honza přihodil poslední šrapnel:

-Neboj, možná přijedu dřív. Třeba už za pět měsíců. Skoro tam neutratíme. Pojedeme tam já, Karel a jeho sestra Vendula. Pronajmeme si společně byt, abychom ušetřili. Už jsem něco viděl na netu. Taková 2+kk, jeden pokoj já, jeden oni…-

Honza tedy vlastně sdělil svojí partnerce, že bude pět měsíců sdílet byt s Karlem (budiž) a s jeho prostituující sestrou Vendulou!!! Po této informaci si každá, dosud opuštěná a životem zklamaná žena musela snadno dát dvě a dvě dohromady. Muselo jí být jasné, co se zřejmě stane. Její přítel Honza, který jí tak miluje a ona jeho, se bude pět měsíců potkávat v malém bytě s Vendulou, která přefikne, co jí do cesty přijde a kdo ví, jestli nakonec spolu nezačnou i chodit.

Každá žena by z tohoto rozhodně nebyla nadšená. Ovšem taková, která již má KONEČNĚ před svatbou, má vyhlédnutý baráček, a která o tom všem řekla celému svému okolí, tak taková by z toho byla nejen zklamaná, ale i zdrcená. Zejména proto, že o několik vztahů již dříve přišla, třeba i podobným způsobem.

Vždy se stalo to, že příslušná žena začala hledat jiné způsoby řešení. Přemlouvat Honzu, ať nikam nejezdí a nabízet mu, že se to nějak vyřeší.

Honza je nechal „vydusit“. Čekal týden. Trval na Anglii a chtěl čestně splatit svoje dluhy. Po týdnu pak přišel s řešením. Banka je ochotná se dohodnout. Na ten dluh, který vznikl tím, jak Honza ručil, je banka ochotná podepsat splátkový kalendář. To by bylo v pohodě. Ale vlastně díky tomuto škraloupu, nemůže či spíše nechce banka dát 100% hypotéky na dům. Muselo by se na tu hypotéku něco zaplatit a banka by dala třeba jen 60%. Prostě a jednoduše, když by se teď něco zaplatilo, nějaké peníze, tak by se vše vyřešilo a Honza by nikam nemusel jezdit. Navíc Karel a Vendula by odjeli bez něj, takže by se nějakou dobu neviděli.

Honzovy ženy většinou reagovaly každá stejně. Buď si vypůjčily peníze, třeba od rodičů, od známých, kamarádek, nebo rovnou vybraly své úspory a Honzovi je nabídly. Většinou se jednalo o sumu dvě stě až čtyři sta tisíc korun, ale jednou Honza dostal i přes půl milionu. Nabídly mu je, aby je vzal a dal do té banky a NIKAM nejezdil. Koupí si domeček, udělají děťátko a budou všichni spolu.

Honza ale odmítal. Ovšem jen chvilku, aby si to třeba dotyčná nerozmyslela. A nakonec svolil.

-Ano, vezmu si od Tebe ty peníze, ale jen pod podmínkou, že všechno sepíšeme, já ti vše postupně splatím a jako zástavu budeš mít to, že dům bude napůl můj a napůl tvůj. Splácet hypotéku budu samozřejmě já! - říkal Honza, ale ženy ho většinou neposlouchaly.

Byly tak šťastné, že si Honza vzal ty peníze, že netrval na tom, že odjede do té Anglie, že nad nějakým splácením ani nepřemýšlely.

Honza jim dal na závěr podepsat nějaké papíry, prý pro smlouvu o půjčce mezi nimi, nakonec si okopíroval jejich doklady, aby mohl vše vytvořit a aby bylo právně vše v pořádku. Říkal, že sepíše u notáře to uznání dluhu.

Pak si od nich vzal peníze. Na okopírované doklady si ještě koupil nějaké zboží na splátky, pokud mu ho dali, a vypadnul z města pryč.

-Tady mas lekci pipko. Jak si tlusta tak si blba kravo smrdis– napsal jim potom sms. Telefon i sim kartu vyhodil a sešit, kde měl vše k této osobě, spálil. A do daného města byl rozhodnut se dlouho nepodívat.

Jak jistě uznáte, daný systém vyžadoval nutnou dávku inteligence a konspirace. Honza si musel pamatovat, musel umět přetvářku a musel reagovat na nečekané situace. Ale zase mu jeho „práce“ vynášela slušné peníze.

Podvedené ženy se povětšinou neskutečně styděly. Již samo o sobě to, jak naletěly, bylo hrozné. Ale navíc ta skutečnost, že musely před celým svým okolím říci, co je potkalo, přiznat se k tomu, co jim kdo provedl, vedlo dosti často k tomu, že ženy si poplakaly, nakonec se rozhodly před okolím říci, že se spolu rozešli a pokud si ženy peníze pro Honzu někde půjčily, tak je normálně začaly splácet s tím, že říkaly, že jim ty peníze Honza normálně posílá. Prostě běžný rozchod, jak má být.

No, a když se některá z žen rozhodla jít na Policii, tak toho v ruce moc neměla. Věděla, jak se Honza jmenuje. Ale ono to nebylo jeho pravé jméno. Honza se jim představoval různě. Věděla popis, ale ten by mohl odpovídat kde komu. Věděla jeho práci, ale vlastně v ní nikdy nebyla. Když například Honza říkal, že pracuje v bance, tak ani nevěděla v které. Znala jeho profil na internetu, jenže Honza používal přístup přes wi-fi, nebo v i-kavarnách, takže Policie, i kdyby chtěla konat (jako že povětšinou ani nechtěla), by měla práci dosti ztíženou. Takže nula od nuly pošla. A pak, ta ostuda! Když už některá na Policii šla, nakonec se sama snažila vše zahrát do ztracena, protože první co začala Policie řešit, je výpověď známých a příbuzných té ženy, aby se dozvěděli, zda nemohou o Honzovi říci nějaké bližší podrobnosti. A protože Policie má své postupy, ne nepodobné slonu v porcelánu, tak si poškozené ženy a dívky raději zanadávaly na svět, pobrečely do kapesníku, či polštáře a tím to povětšinou končilo.

Zdá se, že to Honzovi muselo procházet do nekonečna. Ale kdepak. Každé ucho se jednou utrhne. Jen je otázka, kdy. A Honza, jak již to tak bývá, „dojel“ na naprostou náhodu. Náhodu, která je sice těžko uvěřitelná, už jen proto, že je skutečně pravdivá, ale na náhodu, která se může stát každému. To bylo tak:

Jedna z dívek, říkejme jí třeba Renata, byla do Honzy zamilovaná až po uši. A tak chtěla Honzu seznámit se svými rodiči. Ale o to Honza rozhodně nestál. Čím méně svědků, tím lépe. To se mu zdálo chytré. No, ale již se to nezdálo chytré rodičům od Renaty. A vlastně ani té Renatě. Takže se domluvili a udělali takovou malinkatou lest. Renata s Honzou šli na večeři do restaurace a její rodiče seděli vedle u vedlejšího stolu. Honzu si prohlédli a popravdě řečeno, moc se jim nezdál. Zejména otci od Renaty, který byl, k Honzově smůle, vysokým důstojníkem Policie ČR v Českých Budějovicích. Sdělili tedy Renatě svoje stanovisko, ale ona trvala na svém. Dokonce se s rodiči o Honzu pohádala. A když pak Honza přišel s tím, že odjede do Anglie, nakonec Renata přišla za rodiči s prosíkem, aby jí půjčili peníze. Že je má pro Honzu, neřekla a tak rodiče dali Renatě nějakých skoro tři sta tisíc. Dalších asi osmdesát dala Renata ze svého. A tak Honza sbalil peníze a utekl.

Již měl rozpracovanou další oběť, v Liberci. Říkejme jí třeba Soňa. Ale u Soni byl zatím ve fázi: „ jestli něco chceš zaplatit, zaplať dovolenou…“, takže se Soňou se chystal jet na Rhodos. Od Renaty utekl Honza týden před odletem, hned za Budějovicemi jí poslal výsměšnou sms-ku a pádil za Soňou. Udělal si malou dvoudenní přestávku v Brně, odpověděl na několik mailů a rozpracoval další ženy a pak hurá do Liberce.

Renata mezitím v Budějovicích šílela. S pláčem přišla za rodiči a všechno jim řekla. To se ví, že otec chtěl vše rázně řešit, ale přišlo se na to, že vlastně není co. Renata o Honzovi nic nevěděla. Otec nakonec zjistil, že již jsou na něj tři trestní oznámení, že se vždy vydává za někoho jiného, no prostě došlo mu, s kým měla jeho dcera tu čest.

Otec začal jednat. Jedna z podvedených žen byla z Prahy. A otec zjistil, že za několik dní má naplánovaný výslech v Praze. Nějaké doplnění. Na kriminálce, která to vyšetřovala, seděl jako šéf, otcův kamarád, a tak se otec rozhodl, že pojede do Prahy, zúčastnit se toho výslechu a zkusí zjistit, co se dá. A tak se v den D vydal do Prahy.

No a tady již příběh končí a osudy se splétají. Honza vyrazil se Soňou do Prahy na letiště a otec od Renaty vyrazil ve stejný den do Prahy na výslech poškozené.

U výslechu otec potěšen nebyl. Vyšetřující policista nechtěl v podstatě nic řešit, říkal, že je to všechno nejasné a složité, že mu šlo jen o doplňující výslech. Ale otce od Renaty zaujala jedna skutečnost. Stejně jako Renata, tedy jeho dcera, tak i nyní tato dívka vypovídala, že zaplatila tomu svému milému dovolenou.

Otci došlo, že přes kontrolu na letišti musel projít dotyčný na svoje pravé doklady. Takže slovo dalo slovo, otec naléhal na nadřízeného tohoto vyšetřujícího kriminalisty a ten dostal příkazem, jet s otcem na letiště a tam něco zjistit.

Moc se mu nechtělo. Argumentoval úředním postupem, a tak podobně, ale rozkaz je rozkaz. Takže oba jeli na letiště.

Denně v Praze odlétá desítky letadel. Ale zrovna náhoda tomu chtěla, že ten den, právě ten den, odlétal Honza se svojí novou přítelkyní Soňou z letiště směr Rhodos. Já vím, že to zní jako vymyšlené, že taková náhoda se nemůže stát, ale ujišťuji váženého čtenáře, že právě taková náhoda se stala.

Otec od Renaty a vyšetřující kriminalista prováděli šetření na letišti a najednou se otec nestačí divit svým očím. Přímo v nástupní hale, dole, před jeho očima, se promenádoval Honza s nějakou ženou. Otec si jej samozřejmě pamatoval, ale tomuhle prostě nechtěl věřit. Ale byla to pravda. Náhoda jaká se stává málokdy, ale tentokrát se stala. Takže kriminalista si vyžádal nějakou posilu a poté konal. Ten den letělo letadlo na Rhodos bez dvou pasažérů. Soni a Honzy.

Honza byl původně jenom zadržený, ale nakonec skončil ve vazbě. Ale zde nastal problém. Sice se spustilo vyšetřování, ale nikam moc nevedlo. Při domovní prohlídce byly nalezeny jen notýsky, kde byly rozpracované „případy“, tedy ženy, které Honza ještě nepodvedl, a kde tedy logicky nebyly ještě žádné důkazy.

Ze tří žen, které Honzu udaly a čtvrté, což byla Renata, se nakonec podařilo dostat to, že jim Honza způsobil škodu více nežli milion, ovšem ani jedna z žen neměla na to, že Honzovi předávala peníze ani svědka, ani potvrzení.

Honza tvrdil, že se jedná o pomstu zhrzených milenek. Že jim dal košem a teď se mu za to mstí. Vyšetřování se vleklo, v počítači Honzy se nic nenašlo, protože shodou okolností Honza nedávno počítač vyměnil. Prostě smůla. Na otázku, proč se jim Honza představoval pokaždé jinak, jiným jménem, Honza odpovídal, že si dělal legraci.

Vypadalo to, že Honza z toho bude venku. Zvlášť, když si najal jednoho velmi renomovaného advokáta. Aby ne, peněz na to měl dost.

Ovšem pak se štěstí k Honzovi odvrátilo zády. Kriminalista, který Honzu zatýkal, totiž dostal nápad skutečně prověřit všechny Honzovy odlety z Ruzyně, několik roků zpátky a zjistil, že v průběhu 3 let byl Honza celkem 11 krát odbaven a to na cestu s jedenácti různými ženami. Takže se zjistilo, s kým vším Honza cestoval a tedy i identitu podvedených žen.

Nakonec ho udaly všechny. I ty, které původně nechtěly nic hlásit. A štěstí stálo k Honzovi zády i nadále. Jeho obhajoba se začala hroutit, protože jedna z žen mu předávala peníze v bance, kde to natočily kamery, další mu je dala před kamarádkou, jelikož si to od ní půjčovala, takže zde byl svědek a další žena byla natolik opatrná, že si od Honzy nechala podepsat dlužní úpis. Sice jej podepsal smyšleným jménem, ale byly na něm stopy po tom, že jej prokazatelně držel v ruce.

Prostě Honzovi se to komplikovalo. Na výzvu v televizi se ozvalo ještě pět dalších žen, celkově měl tedy na triku 16 podvodů za skoro deset miliónů.

Dostal osm let nepodmíněně. Peníze se nikdy nenašly. A pointa:

Z těch šestnácti žen, které prokazatelně podvedl, a které ho žalovaly, si nyní s Honzou alespoň občas dopisuje do vězení čtrnáct z nich. Pravidelně si s ním dopisují tři ženy, z těch, které Honza podvedl.

Deset žen z těch šestnácti žen posílá Honzovi balíčky, nebo alespoň jednou mu nějaký balíček poslaly. Dvě nejaktivnější ženy Honzovi zcela odpustily, nabídly Honzovi, že si jej vezmou a slíbili mu, že na něj počkají!

Jedna z těchto dvou žen dokonce provádí aktivní kroky k tomu, aby Honza byl propuštěn na svobodu, napsala prezidentovi s žádostí o amnestii a podala dokonce stížnost na kriminalistu, který celý případ vyšetřoval s tím, že její výpověď byla zmanipulovaná, že se spletla, že nic žalovat nechtěla.

Kromě těchto podvedených že, si Honza dopisuje s dvěma dalšími ženami či dívkami, se kterými se seznámil již ve výkonu trestu, a to prostřednictvím inzerce. Jedna z nich je vdaná. U žádné z nich nezatajoval, za co je ve vězení.

Svět nemá logiku.

Sedmero plastových panen (Martin Koláček)

Archeolog Mrnad seděl na kraji výkopu a spokojeně odpočíval. Břicho vyvalené, jedna chlupatá ruka držela v ruce flašku s kořalkou, tou druhou se drápal na své zpocené hrudi.

Ano, tohle byl ten správný čas. Po takhle náročné šichtě si to zasloužil. Sáhnul do svého svačinového tlumoku a vytáhl malý placatý předmět.

„Poslední čokoládová tyčinka na světě,“ řekl si pro sebe potichu, „a mám ji jenom já!“

Slavnostně roztrhl obal.

A v tu ránu tam byly. Ve vzduchu se vznášelo sedm postav dokonalých tvarů. Jejich dlouhé blonďaté vlasy splývaly k pevným ňadrům, z jejich okrouhlých boků vyrůstaly dlouhé štíhlé nohy. Jejich mladistvé obličeje s dokonalou pletí nehyzdila jediná vráska.

Sedmero plastových panen.

„Sladký Mrnadíku, dej mi tu čokoládovou tyčinku,“ zažadonila jedna.

„Ne jí, mně dej tu tyčinku,“ řekla druhá.

„Těmhle dvěma? Nikdy! Dej ji mně!“

Panny se začaly překřikovat, jak se každá z nich dožadovala tyčinky.

Mrnad přiblížil tyčinku ke svým ústům. Plastové panny ztuhly, díky čemuž na chvíli vypadaly ještě plastovější.

„Počkej!“ vykřikla jedna, „nejez ji, dokud jsi neslyšel naše návrhy. Je toho tolik, co ti můžeme nabídnout!“

Archeolog položil ruku s tyčinkou zpět na svůj mohutný teřich a ještě více se uvelebil na lehátku. „Poslouchám!“ řekl.

„Já se jmenuji Liposukta,“ prohlásila první, „slyš moji nabídku! Když dáš tyčinku mně, použiji svá kouzla a zařídím, že tvá budoucí žena bude ta nejštíhlejší kráska, jakou kdy svět spatřil. Každý centimetr jejího těla bude perfektně sladěn v dokonalých křivkách. Tuku na sebe bude mít jen tolik, aby skvostně zvýrazňoval kosti. Všichni ti ji budou závidět!“

„Pche, tos toho teda nabídla,“ ušklíbla se druhá, „štíhlá linie sama o sobě neudělá ženu krásnou. Krásnou ji udělá jenom, pokud se dokáže správně obléknout. Jmenuji se Fašizáta a slyš moji nabídku! Když dáš tyčinku mně, tvoje žena bude znát veškeré módní trendy a vždy bude dokonale oblečená. Ať budou v módě brýle velikosti okenního rámu nebo zimní bundičky skvostně odhalující bedra a vystavující ledviny chladnému zimnímu vzduchu, vždy bude tvá žena obdivována pro svoji schopnost držet krok s nejnovějšími trendy.“

„Ale blbost!“ zareagovala třetí, „co je mu platný, že bude jeho žena venku vypadat dobře, když v posteli to bude nechutná příšera? Tam jí žádný blbý bundičky nepomůžou!“

Panna se uklidnila a pokračovala oficiálnějším tónem: „Moje jméno je Epilata. Slyš moji nabídku! Když zvolíš za majitelku své tyčinky mě, tvá žena bude luxusně vyholená po celém těle. Ani jediný chloupek nebude hyzdit její dokonale hladké a čisté tělo.“

„Pořádnej chlap ti kašle na pár chlupů!“ pokračovala čtvrtá, „to se v posteli ztratí. Ale co každýho chlapa v posteli zajímá? Přece kozy! Já jsem Implantáta. Slyš moji nabídku! Mohu zajistit, aby tvoje žena měla po celý život dokonale tvarovaná ňadra. Nikdy jí nepovisnou, nikdy neochabnou. Kůže na nich bude dokonale napjatá. Když se na ni přitiskneš, ucítíš, jak v její hrudi pulzuje život!“

„Jasně,“ protestovala pátá, „tomu říkám stereotypy! Každýho chlapa zajímaj jenom kozy, to určitě! Copak nevíš, že z výzkumů jasně vyplývá, že část těla ženy, která muže zajímá nejvíc, je zadek? Mé jméno je Asklepia a slyš moji nabídku! Když mi dáš do rukou svou čokoládovou tyčinku, tvá žena bude mít dokonalé pozadí. Oblé, hladké na dotek a lesklé na pohled. Navždy bez jediné jizvičky či důlku.“

„Výzkumy!“ uchechtla se šestá, „všichni víme, jak to s výzkumama je. Nikdo ti neřekne pravdu. Stejně všechny chlapy zajímá akorát kunda! Archeologu Mrnade, mé jméno je Labiata. Slyš moji nabídku! Když má ústa obšťastníš svojí čokoládovou tyčinkou, tvá budoucí žena bude mít dokonale tvarované přirození. Její pysky budou malé a úhledné. Její vagínu bys mohl pověsit v galerii vedle těch největších děl renesančních malířů a zcela by je svojí krásou zastínila.“

„Skvělý!“ vysmála se jim sedmá z panen, „takže za pár let budeš mít doma starou seschlou rašpli, co bude mít buď luxusní prdel, kozy nebo píču! A kolem jako bude co? Vrásky a ochablá pleť! Na mě žádná z vás nemá! Jmenuji se Botulotoxina. Slyš moji nablítku,“ panna lehce znejistěla, ale rychle se vrátila k oficiálnímu tónu: „Zajistím, aby tvá žena nikdy nezestárla. Vytvořím jí masku, která bude tak dokonalá, že až ji uložíš do hrobu, její obličej bude stále stejně mladý a krásný, jako když jsi ji potkal. Vyhladím veškeré vrásky a nerovnosti. Jako by byla odlitá z plastu. Dej svoji tyčinku mně a nikdy se nebudeš muset dívat, jak tvá žena stárne!“

Nastalo ticho. Panny čekaly na Mrnadovo rozhodnutí.

„Milé dámy,“ pronesl Mrnad nakonec, „obávám se, že jste přišly poněkud pozdě. Možná jste si toho nevšimly, ale lidstvo už dávno vyhynulo.“

Plastové panny se na sebe překvapeně podívaly.

„Vyhynulo?“ zmateně se zeptala Labiata.

„Přesně tak. Nedávno jsme objevili pozůstatky jejich civilizace a snažíme se zjistit, co je zničilo. Zatím se zdá, že lidé vyhynuli prostě proto, že byli úplně debilní.“

„Na to se dá vyhynout?“ divila se Asklepia.

„Snadno.“

„Takže ty nejsi člověk?“ zareagovala Liposukta, „teda, zdál ses nám nějakej divnej. Ale myslely jsme, že seš jenom děsně ošklivej.“

„Dámy, jste na planetě opic. Tohle je společnost tvořená opicemi. Já jsem opičák. A my opičáci máme rádi ženy, který jsou:

Tlustý jako hroch“ usmál se na Liposuktu,

„s pohodlnou bederní rouškou,“ pokrčil rameny směrem k Fašizátě,

„chlupatý jak přerostlej sysel,“ odmítnul Epilátu,

„kozy jim visej až k pasu,“ mávnul rukou směrem k Implantátě,

„zadek jako čerstvej pomeranč,“ vysmál se Asklepie,

„a pysky jako sloní uši!“ Labiata vypadala, že bude zvracet.

Botulotoxina se hrdě napřímila a při pomyšlení na čokoládovou tyčinku se v jejích ztuhlých ústech začaly tvořit sliny. Věděla, že vyhraje. Vždycky nakonec vyhraje. Několik slin ukáplo z toho mrtvějšího koutku jejích rtů.

„A co se týče tebe,“ otočil se na Botulotoxinu, „tak ty seš ta největší píča ze všech. Dokážeš si představit ženu, která by byla tak blbá, že zůstane s někým, kdo ji nutí do konce života chodit v masce? To jako čekáš, že přijdu domů a řeknu jí: ‚Ahoj miláčku, seš už pěkně hnusná. Ale domluvil jsem ti na ten tvůj děsnej ksicht ňákou novou fasádu. Aby mi z tebe nebylo blbě, až ještě víc zestárneš‘? No sorry, ale to bych se sám ze sebe zeblil.“

„Ale nezoufejte, dámy,“ Mrnad se blahosklonně usmál na sedmero plastových panen, zatímco spokojeně žvýkal tyčinku, „zkuste to za pár miliónů let. Třeba do té doby stihneme tak zdegenerovat, že budeme chtít naše opičí ženy vyholený, rozřezaný, umírající hlady, prošpikovaný jedovatýma chemikáliema a oblečený v nesmyslech, co poškozujou orgány. Do tý doby se určitě naučíme i dělat takhle luxusní tyčinky, abychom vám měli co nabídnout.“

Story o posvátných kozách (Karel Kýr)

Seděl jsem s tím mužem již podruhé v kielském přístavu. Poprvé mi vyprávěl o zlatu na Nové Guinei. Pověstný maják na nás opět pomrkával a já jsem si prohlížel muže, který seděl naproti mně. Těch devadesát -i když jsem jeho věk znal- bych mu nehádal.

Tvář samá vráska, vysušená, jako u muže, který pobyl delší dobu v tropech. A opět mne fascinovaly jeho oči. Modré jako chrpy a mladistvé. Oči, které toho viděly tolik, že jsem mohl jen tiše závidět. V sedmnácti odešel z Čech a celý život se toulal po světě. Do sedmdesátky. Pak se usadil v Kielu. A není divu. Pokud vám nevadí časté deště, nikdy na toto město u Baltského moře nezapomenete. Muž naproti mně opět zadýmal z nepostradatelné dýmky a začal vyprávět.

Když někomu řeknu, že nemoc může být vyvolána a opět zažehnána vůlí a že její počátek a konec může být dokonce předem určen, takže nemoc přijde a odejde v přesně předpovězené době, tak se tomu mnoho lidí vysměje. Ale ať se nezlobí, jsou to hlupáci. Ale abych pravdu řekl, i já sám jsem měl o tom pochybnosti. Až do doby, než jsem navštívil Afriku. Tehdy mi jeden kouzelník v severní Rhodesii dokázal skutkem, že nemám pravdu.

Víte, mnozí lidé se na africké kmeny (a vůbec na primitivní kmeny) dívají přes prsty, ale v africkém životě je mnoho nerozřešeného tajemství a pro nás nepochopitelného. A co si bílý muž nechce přiznat, ale dlouhá zkušenost mi to dokázala, že domorodec velmi rychle a dobře pozná povahu a vlohy bílého muže. Kouzelníka v tom vůbec neoklamete. Vždyť jeho práce je založena hlavně na znalosti lidské povahy a jeho pozorovaví schopnosti jsou fenomenální. Já jsem měl vždy velký zájem o kouzelnictví a věřte mi, mnohokrát jsem zaznamenal používání nadpřirozených sil, anebo sil, které jsou nám neznámy. Vidím, že se ošíváte a chtěl byste slyšet konkrétní případ. Prosím!

Bylo to před druhou světovou válkou. Jak jsem již naznačil, pobýval jsem u jednoho kmene, ztraceného v nezměrnosti severní Rhodesie. Byl jsem překvapen, když "Mýdlo", chlapec, který mi připravoval koupel a vodu na mytí, vešel do mého stanu a přinesl mi jako první snídani. Bylo to překročení jeho povinností a bylo to něco neobvyklého. Překvapení na mém obličeji bylo jistě vidět, protože Mýdlo začal vysvětlovat:

"Pane, tvůj kuchař a další tři služebníci byli napadeni hroznou chorobou."

"Ale včera večer jsi mne ujišťoval, že všichni čtyři chlapci jsou docela zdrávi. Hovořil jsem s nimi u táboráku a všichni jste šli zároveň spát."

"Ano, je to tak," řekl Mýdlo. "Ale ráno jsem mohl vstát jenom já a ostatních čtyř se zmocnili zlí duchové a podle mne ti chlapci jistě zemřou."

Šel jsem se na nemocné chlapce podívat a musel jsem uznat, že Mýdlo nepřeháněl. Měli vysokou horečku a silně oteklé oči. Chtěl jsem jim pomoci, a tak jsem do nich nacpal ricinový olej, pak chinin a aspirin. Ale kluci se jen zpotili a po čtyřiadvaceti hodinách byli ještě nemocnější. Začal jsem mít obavy. Bylo jasné, že trpí chorobou, kterou jsem neznal. A nejbližší lékař bydlel přes tři sta kilometrů daleko. Vše nasvědčovalo tomu, že to chlapci nepřežijí.

Na druhý den odpoledne jsem uviděl starého muže, který se blížil k našemu táboru. Měl šedivé vlasy, řídkou bradku a okolo krku šálu z opičích ocasů. Hned jsem poznal kouzelníka z tohoto kraje. S úsměvem mne pozdravil a řekl:

"Jdu se podívat na chlapce, kteří jsou v moci zlých duchů."

Byl jsem překvapen. Náš tábor ležel úplně odloučen a za poslední dva dny nešel nikdo kolem. Pln překvapení jsem šel za starcem do chatrče hochů. Přede dveřmi kouzelník zamumlal nějaká "kouzelná slova" a v tanečním rytmu začal podupávat do podlahy. Potom teprve vešel, rozfoukal do vzduchu tři špetky nějakého prášku, posadil se do kouta a chvíli hleděl upřeně na chlapce. Potom vstal a velmi opatrně vzal z malého antilopího růžku, který měl ukrytý pod opičí šálou, dlouhý černý vlas a přetřel jím čelo nejmladšího hocha, který se ani nehýbal. Pak se kouzelník sklonil nad druhým chlapcem, zopakoval své čáry... a najednou se ozval v chatrči neobvyklý zvuk. Mečení kůzlete.

Když se po chvíli dotkl malého kuchaře, tak ten také začal mečet. Čvrtý chlapec zůstal dále nehybně ležet. Kouzelník se ke mně spokojeně obrátil a čekal moje uznání. Nejen, že mne vše překvapilo, ale i zaujalo. Kouzelník se mně obrátil zády, sklonil se nad chlapci, kteří před chvíli zamečeli, provedl nad nimi nějaké pohyby, které jsem nemohl dobře vidět. Podle pohybů loktů a rukou jsem je spíše tušil. Potom vstal, mlčky šel ke dveřím a pokynul mi, abych jej následoval. Několik metrů od chaty se zastavil a zadíval se na dveře, ze kterých vyšel.

Také jsem se podíval na dveře, i když jsem nevěděl proč. Uplynulo pár minut v naprostém tichu. Stál jsem stále vedle starce. Z chaty vyšli dva hoši, nad kterými kouzelník pohyboval rukama. Otok z jejich obličejů docela zmizel, vypadali zdravě. Ani na nás nepohlédli a s hlavami schýlenými studem zmizeli v buši. Tázavě jsem se na kouzelníka podíval.

"Ještě chvíli počkej, pane," řekl mi.

Dlouho jsme nečekali. Za několik minut se oba chlapci vraceli a každý nesl v náruči malé černé kůzle, které žalostně mečelo.

"To jsou posvátná kůzlata," řekl důstojně kouzelník. "Dvojčata, svatá oběť pro velkého boha Monze."

"A odkud ta zvířata mají?" zeptal jsem se.

"Věděli, kde jsou," řekl kouzelník, odplivl si, a ukázal na Mýdlo, který vykukoval u chatrče a pokračoval: "Tam toho jsem viděl v den krádeže u pramene. Pral prádlo. Věděl jsem, že je nevinen. Proto neonemocněl. Ale ti dva v chatrči budou nemocní až do zítřka, aby si to do budoucna lépe zapamatovali. Chlapci, kteří kůzlata přinesli, nekradli, ale o krádeži věděli. Proto jsem je uzdravil už dnes."

Rozloučil se se mnou a odcházel důstojně a vnešeně jako král. Dodnes nevím, jakým způsobem poslal na mé sluhy nemoc. Přesně za čtyřiadvacet hodin, jak kouzelník předpověděl, se oba hoši uzdravili a zahanbeně se pustili do práce.

Na stráži smíchu (Josef Bílek, Ladislav Vlasák)

Inženýr (Miroslav Šilar)

Spolustolovníky ani místo v jídelně si v lázních člověk nevybírá… To si organizuje místní obslužný personál tak, aby s námi měl co nejméně práce. Rebelie se zde nedoporučuje, lepší je se podvolit, protože by se mohlo lehce stát, že místo očekávané pečínky před vámi přistane třeba kefírová dieta vaší spolustolovnice.

Jste-li obsluhujícímu personálu sympatičtí, začnou přemýšlet (ne vždy je to žádoucí, jak se dozvíte za chvíli) a dávat dohromady lidi podle různých kritérií. Při mé první večeři „přemýšlela“ asi i servírka, která pronesla:

„Posadila jsem vás k jednomu pánovi, je to inženýr, tak byste si mohli rozumět.“

A, světe, div se… zanedlouho k mému stolu dorazila postarší, tichá, leč velmi sympatická dáma a člověk, pětačtyřicet, padesát let, kterému sebevědomí už na první pohled nechybělo. Vzájemně jsme se představili a on skutečně nezapomněl uvést u svého jména titul „inženýr“. Tristní bylo, že se rozpovídal a začal oslovovat „pane inženýre“ i mě (asi logicky předpokládal, že v rámci zdejší hierarchie budu také inženýr – nebo, a to mi došlo až vzápětí – o to, aby dostal „sobě rovného“, dokonce servírku požádal – protože dámu u stolu evidentně zvysoka přehlížel). Když mi řekl: „pane inženýre“ podruhé, upozornil jsem ho, že inženýr nejsem – trochu ho to sice zarazilo, ale protože jsem byl nový objekt, tak na to nedbal a ve svých sebestředných řečech pokračoval vesele dál.

Chlubil se plánovanou rekonstrukcí domu, tak jsem mu nabídl, že to by se mu mohl hodit náš firemní katalog s elektroinstalačním materiálem (pane jo, já pracuju i v lázních, to je hrůza…).

„No, to by bylo skvělé, pane inženýre,“ povídá mi – a já na to opět důrazně: „Já ne-jsem inženýr!“

„No – jste ještě mladý, třeba taky jednou budete,“ pravil namyšleně. Tím pohár mé trpělivosti definitivně přetekl. Jednou už se mi podobná situace stala, bylo to v práci a jednalo se o našeho významného zákazníka. Tenkrát jsem to nechal plavat, ale teď jsem přešel do útoku.

Dámě naproti bylo trapně za mě, ale já jsem na sobě nedal nic znát. Řekl jsem: „O. k., až se vrátím, tak vám ten katalog pošlu, ale abych na vás nezapomněl (jako by to snad šlo… ha ha ha), hoďte mi to, prosím, do e-mailu.“ A podal mu služební vizitku. Chvíli na ni zíral, pak nasucho polkl a udiveně pronesl:

„Vy jste doktor???“

To byla nahrávka na smeč! Vstal jsem od stolu, otcovsky ho poklepal po rameni a smířlivě odvětil: „…třeba taky jednou budete, nejste přece ještě tak starý…“ – a byl jsem rozhodnut nečekat na reakci (v takových případech je lepší ponechat člověka svému osudu) a odejít středem.

Ovšem překvapivě se projevila doposud tichá, decentně vyhlížející dáma, která si zrovna pořádně zavdala minerálky. Jakmile jí začaly cukat koutky, bylo mi jasné, že je zle – a taky že bylo. Vodu v puse už neudržela, dloooouze vyprskla smíchy a obstříkla komplet celý stůl včetně inženýra.

Myslím, že tu bude legrace.:-)

Jak jsem si ochočil draka (Petr Scheuer)

Bylo to strašné.

Od rána svítilo slunce, nebe modré, sem tam drobný bílý obláček, slabounký vánek čechral větve stromů na naší zahradě a holky zlobily. Že chtějí ven. Adélka si pořád nosila boty, podávala mi je a říkala: Boty. Mladší Marcelka si u botníku nazouvala boty sama, jak už to umějí, nebo spíš neumějí děti, kterým do tří let chybí ještě pár měsíců. Adélce jsem boty bral a vracel je do botníku, Marcelku jsem nechal, ať se snaží, pak přišla znovu Adélka a tak pořád dokola, až jsem nakonec kapituloval, když jsem šel Adélčiny boty vrátit a Marcelka už tam stála, boty nazuté, tkaničky různě propletené a zastrkané do bot, připravená k odchodu.

Ale jen tady, na dvorku, na zahradu nesmíte, dávejte na sebe pozor, nikam nelezte, nic ze země nejezte, nespadněte, choďte pomalu a buďte opatrné, kladl jsem jim na srdce, když jsem je pouštěl ven. A byl jsem vlastně rád, že budu mít chvíli čas na vlastní práci a nikdo mě nebude rušit.

Vzpomněl jsem si na ně asi za hodinu, možná skoro za dvě, a vyběhl jsem ven, zkontrolovat je. Jenže na dvorku nebyly. Ani na zahradě jsem je neviděl. Proběhl jsem ji celou skrz naskrz, není moc velká, ale nic. Až potom, potom jsem to uviděl.

Bylo to strašné.

Myslel jsem, že se zblázním. Že se musím zabít. Udělat něco menšího nemá smysl, říkal jsem si. Ale pak jsem se rozhodl zabít jeho. Jenže jak? Možná jsem se doopravdy trošku zbláznil, když jsem utekl pryč, rozhodnutý, že ho najdu a zabiju. Klidně jen vlastníma rukama. Jenže na mně bylo poznat, že nejsem v pořádku, tak mě chytili a odvezli do nemocnice. Na psychiatrii, kam jinam.

Je to drak, je to jeho přirozenost, nemůžete ho za to trestat! Vysvětlovali mi. Já ho ale nechtěl potrestat, já ho chtěl zabít. Tak do mě cpali tlumící prášky a tlumící kecy o tom, že draci jsou prostě takoví. A že to byla moje chyba, nechat děti jen tak na zahradě. A že prý mám právo na pomoc, abych se s tím vyrovnal, tak mě tam drželi a čekali, až se s tím vyrovnám. Nevím, jak dlouho to trvalo, protože jsem často jen ležel v posteli a zíral do stropu, nebo z okna, a nemyslel na nic. Jen na to, že ho musím zabít. Někdy jsem si už ani nevzpomněl, proč to musím udělat, a někdy jsem už ani nevěděl, koho chci zabít.

Nebojte se ho, už je to lepší, slyšel jsem jednou za dveřmi. Všechno jsem vnímal a bylo mi těžko. Nejspíš vysadili tlumící léky. Přivedli za mnou dva policisty, kteří si rozložili svoje věci na stolek, posadili mě na postel a chlápek v bílém plášti se postavil stranou. Poznával jsem ho. Aspoň podle pláště, obličej ne. Policisté se vyptávali, jak se to stalo, jak je možné, že tam byly samy, jestli si uvědomuju, co jsem zavinil, jestli vím, že nás s manželkou rozvedli, jestli mám něco v plánu, jestli chápu, že tomu pak už nešlo zabránit, a tak dál. Ani jsem pořádně nad jejich otázkami nepřemýšlel. V jednu chvíli se mi dokonce zdálo, že slyším Marcelku, jak se směje. Ohlédl jsem se, ale byl to ten chlap v bílém plášti. Listoval ve svých papírech. Copak? Zeptal se mě. Máte chuť mě zabít?

Ne, zalhal jsem. Ale možná to byla pravda. Chuť, tu jsem k tomu opravdu neměl.

Policisté se sbalili a odešli, že jim to stačí, že mají všechno, co potřebovali.

Co máte v plánu? Zeptal se chlap v bílém plášti. Pokrčil jsem rameny. To, co jsem měl v hlavě, hluboko v hlavě, to nebyl plán. To byla potřeba, neodbytná nutnost. A mluvit jsem o tom nechtěl, s ním už vůbec ne. Kam půjdete? Ptal se dál. A prozradil mi, že domů už se nevrátím, protože v rozsudku o rozvodu mám zákaz se k tomu domu, kde jsem bydlel – takhle přesně to řekl – i jen přiblížit.

To nevadí, řekl jsem. A on znejistěl. Dosud se tvářil málem přívětivě, jako by mě každou chvíli chtěl propustit, ale teď mu pojednou vlídnost z tváře zmizela. Nevadí?! Podivil se. Ale mně to bylo jedno. Nevadí, zopakoval jsem. Nebo co mám dělat? Mám se tam jít vloupat? Na to seru.

A on se usmál. Aha, řekl. A byl znovu přátelský, jako předtím. Ještě mi vysvětlil, že mě čeká soud, a zeptal se mě, jestli chci domů. Teda domů ne, znovu se zasmál. To mi jen tak ujelo, sorry, podíval se na mě jako malý rošťák, skoro spiklenecky, jako na kamaráda. Ale hned ten pocit zaplašil. Je to jenom na vás, řekl opět s vážnou tváří. Když budete mít rozum, bude všechno v pohodě. Časem. Ale pokud rozum mít nebudete... nedopověděl, ale z tónu jeho řeči a z výrazu jeho tváře bylo zřejmé, že kdybych neměl ten správný rozum, čeká mě krušná budoucnost. S tím jsem ale počítal. Jaká jiná budoucnost mě mohla čekat, teď, po tom, co se stalo?

Budu mít rozum, řekl jsem.

No skvělé! Vykřikl a málem i zatleskal. Já věděl, že to nemá cenu!

Co?! Divil jsem se. Ale on jen mávl rukou.

Chtěli jsme vám trošku vypreparovat mozek, abyste se srovnal, řekl, jako by mluvil o tom, co bude k obědu. Ale neudělali jsme to, zašklebil se na mě. Ne, nebyla to omluva, byla v tom hrdost. A hleděl na mě tak pronikavě, že jsem nakonec pochopil.

Děkuju, řekl jsem. Bylo to správně. Přikývl, jako že není zač, a odešel.

Bylo to strašné.

Mně se po těch lécích, po tom zamčeném pokoji a po té posteli, i po tom bílém stropě a po výhledu zamřížovaným oknem stýskalo. Rozhodl jsem se, že zapomenu. Ale první obchod, do kterého jsem vstoupil, byl Army-shop. Vyběhl jsem ven stejně rychle, jako jsem tam vešel, a rozhodl se doopravdy zapomenout. Pak jsem ale venku zaslechl dětský smích – a kdybych nezavřel oči, byl bych se snad vrhl na prvního člověka, který by šel kolem, a uškrtil bych ho. Takhle jsem jen zuřivě tiskl pěsti, až se mi nehty zarývaly do kůže. Bolelo to, ale pomohlo to. Jsem teď asi trošku blázen, tak se s tím musím naučit žít, vysvětloval jsem si to. A uložil jsem si nezapomínat na to, že jsem trošku blázen. A hlídat se. Abych někomu neublížil. Třeba tomu drakovi. I když ten by si to rozhodně zasloužil...

Ubytoval jsem se na hotelu. Peníze jsem měl. Vyrovnání při takových rozvodech teď platí za manželky stát, jako kompenzaci za tisíce let genderové diskriminace, kdy se ženy musely chovat žensky. Byl to jen zlomek ceny našeho domu, ale nemusel jsem taky dostat nic, takže jsem byl ještě rád.

U soudu jsem neměl advokáta. Tolik peněz to zase nebylo, abych si mohl dovolit je takhle vyhodit. Jenže od soudu jsem advokáta nedostal proto, že peníze prý mám. Draka zastupoval jakýsi vousatý chlap se zlatými brýlemi. Mluvil hezky, plynule, srozumitelně a citlivě, takže ho paní soudkyně poslouchala se zaujetím. Pak se obrátila na mě, jestli k tomu chci něco říct. Řekl jsem, že mi ten drak sežral děti a že je to strašný.

Slyšel jste obhajobu? Zeptala se mě paní soudkyně. Přikývl jsem, že ano. A chcete něco dodat, nebo nemáte žádné námitky? Vyzvala mě opět. Tak jsem odpověděl, že to byly kecy a že je mi z toho špatně a že ten drak je zrůda. Paní soudkyně se narovnala, vlasy na hlavě se jí maličko naježily a zasyčela, že i když jsem poškozený, nedává mi to právo opovrhovat druhými a urážet je.

Nikoho neurážím, řekl jsem.

Urážíte! Řekla ona.

A koho? Zeptal jsem se.

Pana obhájce, draka, mě... vypočítávala na prstech. Je vám to snad málo?!

Ne, vzdychl jsem.

Nebuďte drzý! Napomenula mě a hlas jí přitom přeskočil. A dala do zápisu, že k obhajobě nemám žádné námitky. A že souhlasím s jejími závěry, dala ještě dopsat a podívala se na mě bojovně, jestli mám něco proti.

Drak dostal pokutu. Pokuty za draky platí ministerstvo pro přírodní a jiné živly z kapitoly „náhrady škodních událostí“, a platí se tomu samému ministerstvu do kapitoly „mimořádné a jiné příjmy“. A já? Já dostal podmínku. Za to, že jsem prý zanedbal svoje zákonné povinnosti, spočívající v povinnosti dávat na děti dostatečný pozor. Nedával jsem dostatečný pozor, protože kdybych dával dostatečný pozor, nemohlo se stát, co se stalo. Drak totiž na dospělé lidi neútočí, jen na děti, to ví každý, a kdybych byl na zahradě s nimi, letěl by jinam a nic by se nestalo, uzavřel soud.

Bylo to strašné.

Díval jsem se na hotelu z okna a nevěděl, koho mám víc nenávidět. Snad jedině sebe, to bych si mohl dovolit. A dostal bych se pak zpátky do zamčeného pokoje, zíral bych na strop a cítil klid a prázdno. Stýskalo se mi po tom, jelikož jsem byl plný zášti. A zlosti, že nemůžu nic dělat. Bezmoc je to nejhorší, co vás může potkat. K domu, co býval náš, se už nesmím ani přiblížit, dokonce ani ke své ženě nesmím, abych se jí zeptal, jak se cítí a jestli mě má ještě ráda, když jsem zavinil tak strašnou věc. Kdo ví, co teď ví, přemítal jsem. Od policistů, od soudu, od kamarádek, od psychiatra... Kdybych na zahradu přišel včas, mohl jsem na draka zaútočit já, to se smí. Možná bych vyhrál já, možná by vyhrál on, to není jisté, ale jistě bych teď nestál bezmocně za hotelovým oknem, nepotil se, neskřípal zuby a neutíral si slzy.

Z psychiatrie mě vyhodili. Blázen prý nikdy nepřizná, že je blázen. Asi měli pravdu. Moje zoufalá bezmoc se tím však ještě prohloubila. Nemohl jsem nic. Ani právo na pomoc, abych se s tím vyrovnal, už jsem neměl. Už mi prý pomohli dostatečně – a jestli to nestačilo, tak si musím poradit sám.

No právě! Smlouval jsem. Já mám právě strach, abych něco neprovedl.

Kdybyste byl nemocný, strach byste neměl, vysvětlil mi ten chlap v bílém plášti. Takže opatrně, protože jako zdravý a za svoje činy plně zodpovídáte.

Odešel jsem tedy s pocitem zodpovědnosti. A bezmoci. Zodpovědné bezmoci. Jde to vůbec, být zodpovědně bezmocný? Ptal jsem se sám sebe. A jde to vůbec, ptát se sám sebe na takové věci? Na tak složité věci?! Dostal jsem strach, že chci sám sebe zničit; že chci, abych se zbláznil. A takové hloupé otázky jsem si zakázal. Nekompromisně. Tak, že když jsem se ocitl na kraji lesa, neptal jsem se sám sebe, kam jdu, a šel jsem. Viděl jsem výstražné cedulky a nápisy, ale dělal jsem, že je nevidím. Jakoby nic jsem kráčel lesem a neotravoval jsem se otázkami, kam jdu, co tam chci dělat a jestli ho chci zabít. A nebo, jak ho chci zabít, když nemám žádnou zbraň. Ani nevím, proč jsem měl strach, že se zblázním, když bych potom směl tam, kam jsem chtěl jít – do zamčeného pokoje se bílým stropem a zamřížovaným oknem. Nevím. Ale neptal jsem se, proč se nechci zbláznit, když bych z toho měl mít radost. Šetřil jsem se takových hloupých otázek a šlapal lesem, až jsem dospěl k zábranám, které jsem nemohl přehlédnout. Stály v cestě a nešlo je obejít. Pokračoval jsem chvíli podél nich. Potkal jsem skupinku smějících se lidí, kteří stáli s kamerami a fotoaparáty na místě, odkud bylo vidět jeskyni, kam drak chodil spát. Někdy. Měl takových jeskyní víc. Ti lidé se mě nejdřív polekali, ale když poznali, že nejsem hlídač ani policista, smáli se i na mě. Já se na ně ovšem nesmál, jen jsem je minul a pokračoval v cestě, tak za mnou cosi pokřikovali, nadávali a házeli po mně šišky. A znovu se smáli, když mě jedna trefila. Veselí lidičkové. Jenže já měl úplně jinou náladu.

V jeskyni bylo zima, šero a příšerný smrad. Příšerný. Ale už jsem tam byl, tak jsem šel dál. Tma houstla, puch byl stále dusivější, ale já pokračoval do podzemí, do nitra jeskyně, kde na mě čekal drak. Nečekal, ale byl tam. Podle zápachu jich tam mělo být snad deset, ale byl jeden. Krčil se v koutě, jako by měl strach on ze mě. Nejspíš poznal, na co myslím. Jakmile jsem však udělal další krok, naježil se a začal vrčet. Nebo prskat, nebo co to dělal. Nebyl o moc vyšší než já, ale delší ano. Velké oči, obrovská tlama plná zubů, drápy jako medvěd, zamával křídly a natáhl se do výšky, takže byl chvíli skoro dvakrát takový jako já. A smrděl jako hejno tchořů.

Já se posadil na skálu, vzal jsem do ruky pár kamínků a prohlížel si je. Jako by tam nebyl.

Spustil se zpátky na zem a svěsil křídla. Prohlížel si mě. Vzpomněl jsem si, že mám na zádech batoh plný klobás. Nevěděl jsem, na co je s sebou beru. Bylo mi to jedno, když jsem je kupoval, ale teď se hodily.

Chceš? Jednu jsem mu hodil.

Očichal ji, znovu se na mě podíval, pak na klobásu, pak na mě, pak na... Pak najednou udělal prudký pohyb hlavou a klobása byla pryč. Nejspíš ji rovnou spolknul.

To musíš kousat, ať si pochutnáš, ukázal jsem mu, jak se to dělá. Ukousl jsem si, dlouho a názorně žvýkal, aby poznal, co dělám, a pak teprve jsem polkl. Hlasitě a nápadně, aby poznal, co dělám. A hodil jsem mu další klobásu.

Zvedl ji stejně prudce jako předtím, pak ji ale převaloval v hubě, jak se pokoušel ten nicotný kousek masa rozkousat ve svých obřích zubech. Usmíval jsem se, když jsem ho viděl, jak se snaží, ale pak jsem si vzpomněl na holky, na Adélku s Marcelkou, a udělalo se mi strašlivě špatně. Mohlo to být i tím smradem, nevím, ale hodil jsem mu celý batoh, hlavu jsem držel v dlaních a dýchal zhluboka a myslel na to, že ho nemůžu zabít. Nejen proto, že nesmím, ale i proto, že ho zabít nedokážu. Jen tak, holýma rukama.

Pomohlo to. Když vyžral celý batoh a přestal mlaskat, uklidnil jsem se. Přilezl blíž a koukal na mě. Skoro jako pes. Možná se mi to jen zdálo, ale díval jsem se na něj jako na psa. Bylo mi jedno, jestli mi ublíží. Vstal jsem a přistoupil k němu. Koukal pořád stejně. Položil jsem mu dlaň na hlavu. Držel. Vlezl jsem mu na záda a posadil se. On se přizvedl, zamával křídly a vznesl se nad zem – i se mnou!

Bylo to nádherné.

Vlastně hned, když jsem na něj poprvé usedl, jsme spolu vyletěli ven. Unesl mě bez problémů. Vznášeli jsme se vysoko nad lesem, pak nad městem, potom jsme klesali níž, potom zase výš – a já najednou cítil, že ho řídím. Prostě letěl tak, jak jsem chtěl já. Jak jsem se nakláněl, jak jsem do něj tlačil nebo tahal rukama, nebo jak jsem si přál, nevím. Ale fungovalo to. A v tu chvíli mě cosi napadlo. Nebo, nevím, možná mě to napadlo už dřív a já to před sebou jen tajil, abych to nezavrhl, abych se nad tím nezamyslel, aby mi to rozum nerozmluvil. Nevím. Ale vím, že v tu chvíli jsem úplně jasně věděl, co udělám. Vlastně co uděláme!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 100 000 slov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.