Pro Alici a Raffiho

The Queen’s Gambit

Text copyright © Elizabeth Fremantle, 2013

Translation © Ina Leckie, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-683-8

PŘEDMLUVA

Sídlo Charterhouse, Londýn, únor 1543

Z toho notáře je cítit prach a inkoust, uvědomil si Latymer. Jak to, že když se jeden smysl otupí, jiný se naopak zostří? Vždyť já cítím úplně všechno, jeho pivní dech, závan kvasnic, jak se dole v kuchyni peče chleba, pach mokrého psího kožichu našeho křepeláka stočeného do klubíčka před krbem. Zato skoro nic nevidím, celá místnost mi plave před očima a ten člověk je jen neurčitá silueta, která se s pitvorným úsměvem naklání nad moje lože.

„Zde učiňte svou signaturu, mylorde,“ řekl notář pomalu a s pečlivou výslovností, jako by mluvil s dítětem nebo imbecilem.

Závan fialkové vůně kolem tváře. To je Kateřina, moje drahá, milovaná Kit. „Trošku tě nadzvednu, Johne,“ řekla jen a hned mě útlými pažemi přitahuje k sobě a za záda mi vsouvá další polštář. Zvedla mě tak lehounce. Musel jsem za posledních pár měsíců strašlivě zhubnout. Není divu, s tou hroudou v břiše, tvrdou a kulatou jako španělský grapefruit.

Tím pohybem se v hroudě něco probudilo. Latymerovi projela tělem vlna mučivé trýzně a vyrazila mu z hrdla v podobě nelidského zaúpění. „Miláčku…,“ pohladila ho Kateřina po čele. Takový chladivý dotek. Bolest se zakousla ještě hlouběji. Slyším, jak mi Kit chystá tinkturu. Lžička cinká a blýská se odrazy světla. Rtů se dotkl studený kov a pramínek tekutiny vtéká do úst. Její hlinitá pachuť přivolala vzdálenou vzpomínku na toulky koňmo po lesích a s ní připlul smutek, protože ty dny vyjížděk jsou nenávratně pryč. Jícen mám jako ucpaný, brání tinktuře v cestě dál a já se děsím, že to zase spustí ty vlny bolesti. Předtím polevila, ale ještě nezmizela, kdepak, jen se krčí opodál, podobně jako ten notář, co tu teď samými rozpaky přešlapuje z nohy na nohu. Zvláštní, že ten člověk není na takovou situaci víc zvyklý, když si právě sepisováním posledních vůlí umírajících vydělává na živobytí. Kateřina mi zlehounka promasírovala hrdlo a tinktura sklouzla do žaludku. Za chviličku začne účinkovat. Moje žena má dar od Boha, co se léčení týče. Už dlouho přemýšlím, jaký lektvar by mi mohla namíchat, aby mě vysvobodila z toho dávno zbytečného těla. Kit by přesně věděla, které druhy to dokážou. Ostatně kterákoli z těch jejích bylinek proti bolesti by uměla ve správné dávce zabít – trochu víc jedné nebo druhé a bylo by. Ale jak ji o to jen požádat?

Notář mu mezi prsty vsunul brk a vedl jeho ruku po papíře na místo, kde se má Latymer podepsat. Ten roztřesený klikyhák učiní z Kateřiny ženu nebývalého jmění. Hlavně doufám, že to nepřitáhne na její práh hordy chamtivců. Je ještě mladá, nedávno jí bylo třicet, a stále se kolem ní vznáší to kouzlo, které tehdy omámilo i mě, už postaršího vdovce. Kit nikdy neoplývala tou obyčejnou krásou manželek jiných mužů. Ne, její přitažlivost je rafinovaná a s věkem se ještě rozvíjí. A Kateřina je bystrá, nenechá se ulovit nějakým zlatohubým zpustlíkem, co by prahl jen po jmění bohaté vdovy. Tolik jí toho dlužím, a ten majetek je to jediné, co jí mohu dát. Když pomyslím, co všechno si kvůli mému jménu vytrpěla, je mi do pláče, jenže to moje zatracené tělo už nedokáže ani to.

Jen yorkshirské sídlo Snape Castle jsem jí nepřipsal, ani by je nechtěla. Sama mnohokrát řekla, že by byla nejšťastnější, kdyby už nikdy nemusela překročit práh toho hradu. Takže Snape dostane mladý John. Můj syn není zrovna takový člověk, v jakého jsem doufal, a vždycky mě to přivede k úvahám, jaké bychom asi mohli mít dítě s Kateřinou. Ale tuhle mušlenku pokaždé zacloní vzpomínka na to mrtvé nemluvně, prokleté, zplozené tenkrát, když katoličtí rebelové přepadli a zpustošili Snape. Dodnes se nemohu smířit s myšlenkou, že otcem toho dítěte byl ze všech lidí na světě zrovna Murgatroyd, kterého jsem s sebou brával na zajíce, když byl ještě kluk. Býval to milý chlapec, vůbec nic nenasvědčovalo tomu, jaká se z něj jednou stane bestie. Proklínám ten den, kdy jsem nechal svou mladinkou ženu a děti na hradě samotné a rozjel se ke dvoru, abych se omluvil králi, a hlavně proklínám tu slabost, kvůli které jsem si s těmi rebely vůbec zavdal. Je to už šest let, ale ty události se vryly do osudu naší rodiny stejně nesmazatelně jako slova na náhrobním kameni.

Kateřina mi urovnává pokrývku a prozpěvuje si přitom; neznám tu melodii nebo se na ni nepamatuju. Zachvátil mě náhlý příval lásky k ní. Tohle manželství bylo opravdu z lásky – aspoň z mé strany. A přece jsem nedokázal to, co se od manželů očekává – neochránil jsem ji. Kateřina o tom nikdy nemluvila. Chtěl jsem, aby na mě křičela a zuřila, aby mě nenáviděla, obviňovala. Jenže ona zůstala klidná a rozvážná, jako by se vůbec nic nezměnilo. Jen břicho jí rostlo, jako by se mi vysmívalo. Až když se to dítě narodilo a za necelou hodinku umřelo, zahlédl jsem na její tváři stopy slz. A nikdy o tom nepadlo ani slovo.

Ten nádor, co mě pomalu rozežírá, to je můj trest, a jediné, čím to mohu trochu odčinit, je udělat z ní bohatou vdovu. Jak ji mám žádat ještě o něco dalšího? Kdyby měla strávit jediný okamžik v těchhle mých tělesných troskách, vyhověla by mé prosbě bez jediného slova. Byl by to čin milosrdenství, a v tom přece nemůže být ani náznak hříchu.

Kateřina chvíli stála u dveří a dívala se za notářem, pak se vrátila a usedla vedle Latymerovy postele, stáhla čepec a pohodila jej na zem. Tře si bříšky prstů spánky a pročesává rukou červenohnědou hřívu vlasů. Zavanula z nich vůně sušených bylin. Jak rád bych do nich zabořil tvář, jak jsem to vždycky dělával. Vzala do rukou knihu a začala tiše číst, latinská slůvka jí splývají ze rtů s takovou lehkostí. To je Erasmus. Má vlastní latina už je příliš vyčpělá, takže smysl těch vět ani nechápu. Měl bych si tu knihu pamatovat z dřívějška, ale nemůžu si vzpomenout. Kit byla vždycky sečtělejší než já, i když to nedávala najevo, ona by nikdy nevytrubovala fanfáry sama o sobě.

Přerušilo ji tiché zaklepání. Vešla Meg a vede s sebou za ruku tu přihlouplou služebnou, pořád nevím, jak se jmenuje. Chudák naše malá Meginka. Od té doby, co k nám tenkrát vtrhl Murgatroyd a ti jeho lumpové, všeho se leká, a já se v duchu marně ptám, co jí asi udělali. Pes u krbu rázem ožil, vyskočil a zběsile vrtí celým zadkem a motá se jí kolem nohou.

„Otče,“ špitla Meg a vtiskla mu na čelo polibek vonící jarní loukou, „jakpak se vám daří?“

Zvedl ruku, ten velký mrtvý kus naplaveného, omletého dřeva, a položil ji na její hebké mladé prsty. I o úsměv se pokusil.

Dcera se obrátila ke Kateřině: „Matko, přišel pan Huicke.“

„Dot,“ oslovila Kateřina služebnou, „pozvi pana doktora dál.“

„Ano, paní.“ Služebná se otočila a zamířila ke dveřím do chodby.

„A Dot,“ ozvala se ještě Kateřina. Dívka se zastavila. „Řekni někomu z chlapců, ať donese další dříví na oheň, máme tu už poslední polínko.“

Drobné pukrle a přikývnutí, a děvče bylo pryč.

„Meg má dnes narozeniny, Johne,“ řekla Kateřina. „Už je jí sedmnáct.“

Dojetí mi sevřelo hrdlo, chtěl bych se na ni pořádně podívat, vidět, jaký výraz má právě teď v těch zelenavých očích, ale vidím jen rozmazanou postavu. „Ty moje malá, milá Margaret Nevilleová, tak z tebe už je žena… sedmnáct.“ Hlas mi skřípe jako panty na dveřích. „A objeví se někdo, kdo si tě bude chtít vzít za manželku. Někdo báječný.“ Ta myšlenka ho udeřila jako facka otevřenou dlaní – nikdy se už nedozvím, kdo se stal chotěm mé dcery. A Meg si otírá oči.

Do ložnice vešel Huicke. Tento týden sem chodí denně. Proč vlastně poslal král jednoho z vlastních lékařů, aby pečoval o málem zavrženého lorda ze severu, jako jsem já, zamyslel se Latymer. Kateřina je přesvědčená, že je to znamení, že mi bylo vskutku odpuštěno. Ale to přece nedává smysl a já znám krále dost na to, aby mi bylo vcelku jasné, že za takovým gestem je něco jiného, i když netuším, co by to mohlo být.

Hubený a tmavý doktorův stín se přiblížil k loži. Meg dala otci ještě jeden polibek a spěšně odešla. Huicke odhrnul pokrývky. Vyvalil se oblak puchu, lékař se naklonil a jemnými prsty začal prohmatávat tu hroudu. Jak já ty ruce potažené kozinkou nesnáším! Nikdy jsem neviděl, že by si Huicke ty jemňoučké rukavičky v barvě lidské kůže sundal. Mívá přes ně navlečený i prsten s granátem velikosti oka. Nenávidím ho za ty rukavice, za to, jak se tváří, že jsou to skutečné ruce, za to, že si pod jejich dotykem připadám nečistý.

Latymerovým tělem procházely další výbuchy bolesti a mělký dech se mu krátil. Huicke přičichl k jakési tekutině, asi moči, obrátil ji proti světlu a tiše mluvil s Kateřinou. Kit v přítomnosti tohohle mladého doktora jen září. Huicke je příliš nepraktický podivín a tak trochu zženštilý, než abych na něj žárlil, ale stejně ho nemůžu vystát, cítím k němu bezdůvodnou nenávist za to, jak je mladý, za ty jeho sliby, i za ty rukavice. Musí být opravdu mistr svého řemesla, když je už v tomto věku ve službách samotného krále. Huicke má před sebou celou svou budoucnost jako velikou hostinu, kdežto z té mé už zbylo jen pár posledních drobečků na talíři.

Latymer se propadal do mdlob a jejich tiché hlasy mu šplouchaly v mysli.

„Dala jsem mu proti bolesti novou směs,“ zaslechl Kateřinu. „Kůru z bílé vrby a srdečník.“

„Vy máte opravdu léčitelské nadání,“ řekl na to Huicke. „Smíchat zrovna tyhle dvě byliny, to by mě nenapadlo.“

„O bylinky se hodně zajímám. I na zahradě je pěstuji…,“ odmlčela se. „Ráda se dívám, jak všechno roste. A taky mám knihu pana Bankese.“

„Ach ano, Bankesův herbář, ten je nejlepší. Já si to aspoň myslím, i když páni akademici jej poněkud přehlížejí.“

„Asi mají za to, že je dobrý tak leda pro ženské.“

„Bohužel,“ přikývl doktor. „Ale já jej právě proto velmi uznávám. Podle mého názoru vědí ženy o léčení víc než všichni učenci v Oxfordu a Cambridgi dohromady. Ale většinou si tohle mínění nechávám raději pro sebe…“

Latymerova mysl chvílemi odplouvala do mlh, z jejich rozhovoru zbyly jen nesouvislé útržky. Náhle jím projelo ostří bolesti, tentokrát ještě palčivější, až ho křeč zlomila vpůli. Zaslechl výkřik a jen stěží v něm po chvíli poznal vlastní hlas. Cítím se tak provinile! Konečně to povolilo, bolest se už otupila, i když docela nemizela. Zato Huicke je pryč, musel jsem asi na chvíli usnout. Pak mu najednou s nesnesitelnou naléhavostí vyvstala v hlavě myšlenka. Musím jí o tom říct, dokud jsem ještě schopen mluvit. Ale jak to jen formulovat? Popadl Kateřinu za zápěstí silou, která jej samotného překvapila, a zasípal: „Dej mi ještě trochu té tinktury.“

„To nemůžu, Johne,“ řekla vážně Kateřina. „Už jsem ti dala plnou dávku. Cokoli navíc by už…“ Konec věty zůstal viset ve vzduchu.

Stiskl jí ruku ještě pevněji. „Právě to chci, Kit,“ zachraptěl.

Podívala se na něj zpříma, mlčky. Mám pocit, že vidím, jak jí mysl pracuje jako hodinový stroj, možná uvažuje, ve které části bible by pro něco takového našla ospravedlnění, přemýšlí, jak smířit s takovým činem svou duši. Ví, že by ji to mohlo přivést až na šibenici. Možná ji napadlo, že kdybych byl bažant, kterého donesl téměř polomrtvého pes, neváhala by ani na okamžik a zakroutila mi milosrdně krkem.

„To, co po mně žádáš, nás oba zatratí,“ šeptla.

„Já vím.“

1. KAPITOLA

Palác Whitehall, Londýn, březen 1543

Ještě nasněžilo a věžičky Whitehallu v bílých čapkách nebylo proti našedlé obloze skoro vidět. Na nádvoří leželo po kotníky břečky a nepomáhaly už ani piliny, které sem nasypali jako cestičku přes dláždění. Kateřina cítila, jak jí ledové mokro proniká střevíci, a ještě jí po nohou plácal nasáklý lem šatů. Roztřásla se, marně si přitahovala teplý plášť k tělu. Štolba ještě pomáhal sesednout Meg.

„A jsme tady,“ řekla Kateřina vesele, i když veselí bylo v této chvíli to poslední, co by v sobě hledala. Podala ruku své nevlastní dceři. Jak má Meg zrůžovělé tváře. Ta barva jí zvýrazňuje kaštanově hnědé kulaté oči, takže má pohled svěží a průzračně nevinný. A má v něm ten roztomilý, nepatrně plachý výraz lesního zvířátka, jenže já dobře vím, kolik úsilí ji stojí, aby nepovolila stavidla dalším slzám. Otcova smrt ji citelně zasáhla.

„Pojď,“ pobídla ji Kateřina, „ať už jsme uvnitř.“

Dva štolbové rychle odstrojili koně, teď jim vytírají srst chomáči sena a jeden druhého si přitom dobírají. Kateřinin šedý valach Pewter pohodil hlavou, až uzda zařinčela, a frkal kolem sebe kotouče páry jako drak.

„Hodný.“ Kateřina mu sundala uzdu a pohladila ho po sametovém čumáku. Dokonce mu dovolila, aby jí očichal krk.

„Potřebuje se napít,“ řekla štolbovi a podala mu otěže. „Ty jsi Rafe, nemýlím se?“

„Ano, má paní,“ přitakal chlapec. „Já se na vašeho Pewtera pamatuju, dával jsem mu jednou obklad.“ Ruměnec v jeho tváři vzápětí prozradil, jak je pro něj nezvyklé, když na něj promluví někdo z panstva, komu se právě stará o koně.

„Ano, tehdy, když tak kulhal. A ty jsi mu tím obkladem opravdu pomohl.“

Chlapec se polichoceně usmál. „Děkuju, paní.“

„To já naopak musím poděkovat tobě,“ usmála se i ona. Rafe přikývl a odváděl koně ke stájím. Kateřina se otočila k dceři, vzala ji za ruku a společně zamířily ke vchodu.

Celé týdny jsem byla žalem jako ochrnutá a sama bych se ke dvoru tak brzy po smrti svého chotě vůbec nevydala, nakonec mě i s Meg povolali a příkaz královské dcery nelze neuposlechnout. A navíc mám lady Marii ráda. Znaly jsme se už jako malé dívenky, dokonce jsme měly i společného učitele, když moje matka sloužila Mariině matce, královně Kateřině Aragonské, než ji král zavrhl. Všechno bylo tenkrát jaksi jednodušší, v těch dobách předtím, než se celý svět obrátil naruby tím strašným rozkolem, který rozťal celou zemi vedví. Ale abych hned teď zůstala u dvora, to mi snad nepřikáže. Marie bude určitě brát ohled na smutek, který držím.

Když pomyslím na Latymera a na to, jak jsem mu usnadnila odchod z tohoto světa, všechen ten zmatek a neklid se ve mně zpění jako mléko v kotlíku. Musím si stále připomínat, jaká to byla v těch posledních dnech hrůza, abych se dokázala smířit s tím, co jsem učinila, musím myslet na ten jeho mučivý křik, na to, jak se jeho vlastní tělo obrátilo proti němu, na tu jeho zoufalou prosbu. Listuji od té chvíle v bibli, kdy jen mohu, hledám nějaký příklad, jenže v bibli žádný příklad usmrcení z milosti není, není tam nic, co by mé poskvrněné duši dodalo naději, a nelze to už odčinit – zabila jsem vlastního chotě.

Obě ženy vstoupily do velkého sálu ruku v ruce. Je tu cítit kouř z ohně v krbech a lidmi se to tu jen hemží. Je tu rušno jako na nějakém tržišti. Postávají v bočních výklencích a vykračují si po ochozu a předvádějí honosný šat. Někteří sedí u stolečků a hrají lišku a husu, nebo v karty či v kostky. Ze všech stran je slyšet sázky a občas i nějaké to zavýsknutí nebo kletbu, podle toho, zda někdo prohrál nebo se na něj usmálo štěstí. Kateřina se zahleděla na Meg, která na to všechno jen třeštila oči. Na královském dvoře je poprvé, nikdy nic takového nezažila, vlastně skoro nikde ještě nebyla, a po tom hrobovém tichu našeho domova zahaleného do černi to teď pro ni musí být drsné probuzení. Vypadáme tu v těch svých smutečních hávech opravdu střízlivě, mezi houfy dam v pestrobarevných róbách, které proplouvají všude kolem, jako by tančily, štěbetají a šaty se jim při pohybu vlní a blýskají. Neustále se rozhlížejí, aby viděly, kdo si všímá, jak jsou dnes krásné, nebo trousí s lehce pohrdavou závistí poznámky o těch, kdo jsou lépe oblečeni než ony samy. A zjevně jsou nyní v módě malí psíčkové, cupitají dámám v patách nebo si hoví v jejich náručí. Dokonce i Meg se zasmála, když uviděla, jak se jeden z těch chlupatých tvorečků zkouší povozit na vlečce své paní.

Sem a tam pobíhala pážata i služebnictvo a chvílemi se davem prodírali podomci nesoucí ve dvojici mezi sebou koš s dřívím a mířili k některému z krbů. Po stranách sálu prostírala menší armáda kuchyňské čeládky dlouhé stoly k obědu, vzduchem se neslo řinčení a cinkot, jak nosili stohy talířů a tácy plné pohárů. Skupinka muzikantů ladila, zprvu nelibá směsice tónů se po chvíli přece jen změnila v cosi jako melodii. Konečně zase slyším hudbu, napadlo Kateřinu, a hned si taky představila, jak se nechá těmi zvuky uchvátit, jak se točí a krouží do rytmu, dokud se jí hrdlo málem nezadrhne samou radostí. Ale vzápětí si takové myšlenky zakázala. Ne, ještě tančit nemohu.

Zastavily se obě naráz, když kolem nich přešla skupinka stráží, Kateřině okamžitě blesklo hlavou, že jdou určitě někoho zatknout, a hned jí to připomnělo, že by tu teď nejraději vůbec nebyla. Jenže předvolání je zkrátka předvolání. V následující chvíli se málem zajíkla, když jí z ničeho nic čísi dlaně zakryly oči. Srdce jí poskočilo skoro až do krku. Pak se ale vzpamatovala.

„Wille Parre!“ vykřikla a rozesmála se.

„Jak jsi to uhodla?“ spustil Will ruce z její tváře.

„Tebe, bratříčku, poznám po čichu na sto honů,“ utrousila a schválně znechuceně nakrčila nos, už když se k němu otáčela. Stál v čele skupinky dalších mladých pánů, zářil jako malý kluk a ryšavé vlasy měl rozcuchané, jak si předtím sundal čapku, a v legračně nesourodých očích – jedno má bleďounce modré a druhé kaštanové – mu blýskalo tak, jak se v očích umí blýskat jedině právě jemu.

„Lady Latymerová, už si ani nevzpomínám, kdy jsem vás naposledy takhle zaskočil.“

Ze skupinky vykročil jeden z jeho přátel. Všechno je na něm jaksi dlouhé: má dlouhý nos, protáhlý obličej, dlouhé nohy a pohled jeho očí připomíná psa větřícího stopu, ale kupodivu to všechno působí docela sympaticky. To asi díky jeho neochvějnému sebevědomí nejstaršího ze sourozenců Howardových a budoucího vévody z Norfolku.

„Surreyi!“ Kateřině se na tváři rozhostil úsměv. Možná to nakonec u dvora nebude tak zlé, když tu mám tolik dávných přátel. „Stále píšete verše?“

„Samozřejmě. To se podivíte, jak jsem se vypracoval.“ Jednou pro mě napsal takový sonet, to jsme ještě byli sotva odrostlými dětmi, a později jsme se tomu oba často upřímně smáli – slovo ‚přednosti‘ tam tvořilo rým s vymyšleným ‚zadnosti‘. Ta vzpomínka ji znovu rozesmála. Byl to jeden z jeho ‚mladických trapasů‘, jak to Surrey sám nazval. „Je mi líto, že vás vidím ve smutečním,“ nasadil nyní vážnější tón. „Ale slyšel jsem, že si váš choť hodně vytrpěl. Možná to pro něj bylo spíš vysvobození, když vydechl naposled.“

Kateřina přikývla a úsměv byl tentam. Marně hledala vhodnou odpověď a přemítala, jestli by snad Surrey o tom mohl něco vědět. Zkoumala výraz v jeho tváři, zda se v ní nezračí nějaké stopy odsouzení. Zjistil snad někdo, jak to bylo s Latymerovou smrtí? Šušká se o tom už po chodbách paláce? Možná si něčeho všiml Huicke, když prohlížel mrtvého, možná poznal můj hřích vrytý v útrobách mého zemřelého muže. Pak si tu myšlenku zakázala. To, co jsem mu dala, přece nezanechává žádné stopy, a v Surreyho hlase taky nezní žádné obvinění, tím jsem si jistá. A jestli je mi něco vidět v obličeji, budou si to vysvětlovat jako projev žalu. Ale stejně mi srdce buší jako o závod.

„Dovolte, pánové, abych vám představila mou nevlastní dceru Margaret Nevilleovou,“ pousmála se po chvíli. Ohlédla se. Meg stála krůček za ní a nedokázala zamaskovat výraz hrůzy z toho, že se má představit těm pánům, i když jeden z nich je Will, takový skoro strýček. Kateřinu ten její strach bolel na duši jako nezhojená rána. Od té proklaté události na Snape jsem se ji snažila držet od mužské společnosti dál, jak to jen šlo, ale tady se tomu vyhnout nedá. A stejně se jednou bude muset provdat. A já to budu muset celé zařídit, ale ví Bůh, že teď na to ještě připravená není.

„Margaret,“ usmál se Surrey a vzal její ruku do dlaně. „Znal jsem vašeho otce. Byl to pozoruhodný člověk.“

„To ano,“ hlesla dívka bezbarvě.

„A nepředstavíš své sestře mě, Wille?“ Ze skupinky vystoupil muž skoro tak vysoký jako Surrey. Mávl sametovou čapkou ozdobenou pštrosím perem velikosti krbového kartáče, které se divoce rozhoupalo tím až přespříliš vyumělkovaným pohybem. Kateřina jen stěží potlačila smích, bůhvíkde se v ní vzal. Ten člověk je ale vyšňořený – na sobě má kabátec z černého sametu s rozparky podšitými karmínovým saténem a s černým sobolím límcem. Zřejmě si všiml, jak si ho prohlížím, protože zvedl ruku a pohladil tu kožešinu, jako by chtěl upozornit na svoje postavení. Kateřina marně v duchu vzpomínala na pravidla odívání u dvora a kdo je oprávněn nosit sobolinu, aby jej dokázala zařadit. Ruce má ověšené prsteny, až je to nevkusné, ale nehty upravené a zjevně pěstěné. Prsty putují od límce k ústům. Pomalu, snad schválně si přejel prostředníkem přes horní ret, ale tváří se vážně, ani náznakem se neusměje. A ty oči, modré jako barvínek, až obscénně modré, hledí přímo do mých s odzbrojující smělostí a já cítím, jak se červenám.

Zachytila ten pohled jen docela letmo, ale stihla při tom postřehnout sotva patrné mrknutí, než zabořila zrak do dlažby.

Opravdu na mě mrkl? Taková nestoudnost. On na mě mrkl. Ne, to si určitě jen namlouvám. Ale proč bych si vlastně vůbec namlouvala, že na mě mrká takový přeparáděný šašek?

„Thomasi Seymoure, toto je má sestra, lady Latymerová,“ ohlásil Will veleuctivě. Je na něm vidět, že se tím dost dobře baví. Mělo mě napadnout, že je to Thomas Seymour, nositel poněkud pochybného označení ‚nejsvůdnější dvořan‘, předmět neutuchajících řečí a pomluv, objekt touhy nedospělých panen, důvod zlomených srdcí a manželských svárů. Musím ale v duchu uznat, že vypadá skutečně dobře, je krásný, to se mu nedá upřít, ještě že já se nenechám jen tak okouzlit, přece jsem už mnohé prožila.

„Je mi ctí, mylady,“ řekl Seymour hlasem sladkým jako hustá smetana, „že vás konečně nakonec poznávám.“ Surrey obrátil oči v sloup. Ten ho má asi taky někdy plné zuby, napadlo Kateřinu.

„Konečně a ještě i nakonec!“ Vyklouzlo jí z úst dřív, než se stačila kousnout do jazyka, ale nemohla si pomoci, strašně zatoužila srovnat toho chlapíka trochu do latě. „Svatá dobroto!“ Položila si dlaň na hruď na znamení okatého úžasu.

„Ovšemže jsem už o vašem kouzlu slyšel, mylady,“ nedal se vyprovokovat Seymour, „a fakt, že se s ním nyní osobně setkávám, mi dost zamotává jazyk.“

To by mě zajímalo, jestli tím kouzlem myslí moje čerstvě nabyté bohatství. Zvěsti o mém dědictví se už musely rozšířit. Třeba zrovna takový Will vůbec neumí držet jazyk za zuby.

Kateřina pocítila vlnku nevole vůči bratrovi a jeho zálibě v klevetách. „Zamotává vám to jazyk?“ Tohle půjde hladce, napadlo ji hned, protože vtipná odpověď se přímo nabízí. Nesmím spustit oči z jeho úst, protože se neodvážím pohlédnout mu znovu do očí, jenže mezi rty se mu provokativně leskne ten zmiňovaný růžový jazyk. „Co myslíte, Surreyi, že by měl pan Seymour opravdu na jazyku uzel?“ Seymour i Will se zasmáli, takže mám pár okamžiků na to, abych v mysli vyštrachala ještě něco dalšího – a už to mám: „To se tedy jednou možná dočkáme zajímavého rozuzlení…“

Teď už následovala hotová salva smíchu. Úspěch! Díkybohu, vtip mě ještě neopustil, ani tváří v tvář tomuhle znepokojivému stvoření.

Meg hleděla na macechu v němém úžasu. Takhle pohotově a elegantně vtipnou Kateřinu vlastně neznala. A Kateřina se na ni povzbudivě usmála, zatímco Will dívku představoval Seymourovi, který se na ni díval, jako by uvažoval, jestli bude jedlá a chutná. „Pojďme raději, Meg,“ vzala ji nakonec Kateřina za ruku, „ať nepřijdeme pozdě k lady Marii.“

„To bylo kratinké, ale slaďounké,“ uculil se Seymour. Kateřina už si ho ale nevšímala, políbila Surreyho letmo na tvář, a než se otočila k odchodu, směrem k Seymourovi jen zběžně pokývla hlavou, aby nebyla nezdvořilá.

„Já vás doprovodím,“ nabídl se Will a hned vklouzl mezi obě ženy a nabídl jim rámě.

„Byla bych raději, Wille,“ sykla Kateřina cestou po schodišti, když už byli z doslechu ostatních lidí, „kdybys nemluvil se svými přáteli o mém dědictví.“

„Obviňuješ mě příliš překotně, sestro, já jsem o tom nikomu neřekl. Něco se samozřejmě proslýchá, tomu se nedá zabránit, ale…“

„A co tedy měly znamenat ty řeči o mém takzvaném kouzlu?“ utrhla se na něj.

„Ale Kit,“ zasmál se Will, „já jsem přesvědčený, že Seymour měl spíš na mysli kouzlo tvé osobnosti.“

Kateřina jen znechuceně odfrkla.

„Musíš být vždycky ta naježená starší sestra?“

„Promiň, Wille. Máš pravdu, nemůžeš za to, že lidé vedou řeči.“

„Ne, to já bych se měl omlouvat. Měla jsi to v poslední době těžké.“ Promnul v prstech cípek jejího černého hedvábného rukávu. „Držíš přece smutek. Měl bych k tobě být ohleduplnější.“

Kráčeli mlčky po dlouhém ochozu směrem ke komnatám lady Marie. Will nyní vypadal zamyšleně a v Kateřině to budilo dojem, že možná vskrytu duše lituje, proč to není raději on, kdo drží smutek po své choti. Ti dva se nesnášejí od chvíle, kdy se seznámili. Anna Bourchierová, jediná dědička starého hraběte z Essexu, byla kořist, kvůli které se naše matka málem ožebračila, jen aby ji získala pro svého jediného syna. A s Annou Bourchierovou se pojila velká očekávání, přinejmenším titul hraběnky z Essexu po jejím otci, který by rodinu Parrových rázem zase vynesl o nějaký ten stupínek výš. Jenže to manželství nepřineslo chudáku Willovi zhola nic, ani děti, ani titul, ani štěstí, jen ostudu a potupu, protože král udělil hraběcí titul Cromwellovi a Anna nakonec utekla s jedním venkovským farářem. A Will už ze sebe nemohl ten skandál setřást, ze všech stran poslouchal vtípky o „církevních nedopatřeních“, „útulcích pro kněze“ a „fofáckých nosech“. Sám v tom ovšem neviděl nic vtipného, a ač se snažil, jak jen mohl, nedokázal krále přesvědčit, aby mu udělil svolení k rozvodu.

„Myslíš na svou choť?“ zeptala se Kateřina.

„Jak jsi to poznala?“

„Znám tě lépe, než tušíš, Wille Parre.“

„Porodila tomu zpropadenému flanďákovi zase dalšího haranta.“

„Wille, král si jednoho dne dá říct a ty se dočkáš počestného svazku s Lizzy Brookeovou.“

„Jenže Lizzy už dochází trpělivost,“ zaúpěl Will. „Když jen pomyslím, jaké naděje matka vkládala do mého manželství, co všechno udělala, než se jí povedlo jej dohodnout!“

„Toho, jak dopadlo, se nedožila. Možná je to tak lepší.“

„Její největší přání bylo vidět naši rodinu zase na vzestupu.“

„My přece máme dostatečně dobrou krev, Wille. Otec sloužil starému králi a jeho otec Eduardovi Čtvrtému, matka zase královně Kateřině,“ vypočítávala Kateřina na prstech. „Mám pokračovat?“

„To je všechno dávná minulost,“ zavrčel Will. „Na otce se ani nepamatuju.“

„Já na něj mám taky jen docela mlhavé vzpomínky.“ I když si jasně pamatuji ten den, kdy ho ukládali k poslednímu odpočinku, lépe řečeno přesně si pamatuji, jak jsem byla rozhořčená, když mi řekli, že jsem ještě moc malá, takže na pohřeb nepůjdu. Bylo mi tenkrát šest. „A krom toho sestra Anna sloužila u všech pěti královen a teď je u královské dcery, a je docela pravděpodobné, že to čeká i mě.“ Jak mě jen ty bratrovy ambice rozčilují, nejradši bych mu řekla, že jestli mu opravdu tak náramně záleží na tom, aby rod Parrů postoupil na společenském žebříčku, tak se má kamarádíčkovat s jinými lidmi než s tím hezounem Seymourem. Aťsi je Seymour klidně strýc prince Eduarda, král má uši jen pro jeho staršího bratra Hertforda, vrchního admirála.

Will jen otráveně zafuněl a chvíli se mlčky proplétali mezi hloučky lidí u dveří královských komnat. Pak najednou Kateřině stiskl paži a zeptal se: „A jak se ti zamlouvá Seymour?“

„Seymour?“

„Ano, Seymour…“

„Dvakrát zrovna ne,“ ucedila suše.

„Tobě nepřipadá úžasný?“

„Ne, nijak zvlášť.“

„Já jsem si říkal, že bychom ho mohli dát dohromady s Meg.“

„S Meg?“ vyhrkla. „Zbláznil ses?“ Meg zbledla jako stěna. Vždyť ten by ji, chudinku, sežral zaživa, napadlo Kateřinu. „Meg si zatím nikoho za muže brát nebude. Aspoň ne teď, když její otec ještě ani nevychladl v hrobě.“

„Já jsem jen chtěl…“

„Navrhnout co největší hloupost,“ odsekla Kateřina.

„Seymour není takový, jak si myslíš, Kit. On je jeden z nás.“

Tím asi myslí, že je stoupencem nového náboženství. Nechci, aby mě házeli do jednoho pytle s těmi dvorními reformátory, raději si nechávám takové myšlenky jen pro sebe. Za ta léta už jsem se naučila, že u dvora je bezpečnější pěstovat si určitá tajemství.

„Surrey ho zjevně rád nemá,“ podotkla nahlas.

„Ále, to není nic víc než jen rodinná záležitost, a náboženství se to vůbec netýká. Howardovi považují Seymourovy za kariéristy. Thomasovi je to ovšem upřímně jedno.“

Kateřina jen vzdychla.

Will se od obou dam odpojil a obdivně si prohlížel nový obraz krále. Malba byla tak čerstvá, že Kateřina ucítila i pach olejů, barvy byly jako živé, detaily zvýrazněné zlatem. „To je poslední královna?“ zeptala se Meg a ukázala na sklíčenou ženu v čepci vedle krále.

„Kdepak, Meg,“ šeptla Kateřina a přitiskla si významně prst na rty. „O poslední královně se raději nezmiňuj. To je královna Jana, sestra Thomase Seymoura, kterému tě můj bratr před chvílí představil.“

„Ale proč právě Jana, když po ní následovaly dvě další královny?“

„Královna Jana mu dala dědice.“ A že byla Jana Seymourová jediná z Jindřichových žen, která zemřela dřív, než krále omrzela, to jí vykládat ani nebudu.

„A to je princ Eduard.“ Meg ukázala na postavičku chlapce, která vypadala jako zmenšená kopie jeho otce, dokonce zrcadlově odrážela i jeho postoj.

„Ano, je.“ Kateřina ukázala na dvě dívky, téměř na okrajích obrazu. Vypadají, jako by se tam vznášely, jako dva motýlci, kteří nemají kam usednout. „A tohle jsou lady Marie a lady Alžběta.“

„Vidím, že obdivujete můj portrét,“ ozval se v tu chvíli za nimi mužský hlas. Obě ženy se otočily.

„Wille Sommersi!“ usmála se zeširoka Kateřina. „Váš portrét?“

„Copak mě tam nevidíte?“ Kateřina se na obraz zahleděla – ano, má pravdu, stojí támhle v pozadí. „Vážně tam jste. Ani jsem si předtím nevšimla.“ Otočila se k nevlastní dceři. „Meg, toto je Will Sommers, králův šašek, nejupřímnější člověk u dvora.“

Will Sommers napřáhl ruku, a než stačila Meg ucouvnout, vytáhl jí zpoza ucha měděnou minci. Dívka se zasmála. „Jak jste to udělal?“

„Kouzlem,“ řekl stručně.

„Já na kouzla nevěřím,“ prohlásila Kateřina. „Ale dobrý trik ocením, když ho vidím.“

Ještě se smáli, když dorazili ke komnatám lady Marie. Z vnitřních dveří se v tu chvíli vynořila Susan Clarencieuxová, Mariina favoritka, v sytě žlutých šatech, a hned na příchozí sykla, aby se utišili.

„Bolí ji zase hlava,“ řekla polohlasně a pokývala spokojeně, že poslechli a jsou zticha. Usmívala se, ale byl to úsměv plný napětí. „Takže žádné hlučení, prosím.“ Přejela Kateřinu pohledem od hlavy k patě: „Taková nudná tmavá barva, to se lady Marii líbit nebude.“ Vzápětí jí však ruka vyletěla k ústům. „Ach, odpusťte, vy přece držíte smutek, dočista jsem zapomněla.“

„To je v pořádku,“ pousmála se Kateřina.

„Vaše sestra je v předpokoji. Promiňte, musím ještě…,“ nedořekla a vklouzla zase zpátky do místnosti, z níž předtím vyšla, a dveře se za ní neslyšně zavřely. Obě ženy vstoupily do předpokoje, kde porůznu posedávalo několik dam s vyšíváním, a Kateřina jim pokývla na pozdrav. Pak si všimla postavy sedící ve výklenku u okna, která právě zvedla hlavu.

„Kit,“ řekla sestra Anna, „konečně tě zase vidím!“ Vstala, přistoupila k sestře a vroucně ji objala. „A Meg.“ Políbila dívku na obě tváře. Na Meg je vidět, jak se jí ulevilo, že jsme v ženských komnatách, uvědomila si Kateřina. „Meg, nechceš si důkladně prohlédnout ty gobelíny? Na některém je určitě i tvůj otec. Schválně, jestli ho najdeš.“ Meg se poslušně odloudala na opačnou stranu místnosti a obě sestry se usadily na lavici u okna.

„Tak copak se děje, sestřičko? Proč myslíš, že pro mě lady Marie poslala?“ Kateřina upřela oči na sestru. Jak se bezstarostně usmívá, jak jí pleť v dokonale souměrném obličeji jen září, rámovaná světlými pramínky vlasů zpod čepce.

„Lady Marie má jít za kmotru. Pozvala si vás několik, abyste ji doprovodily.“

„Takže ne jen mě… No to jsem ráda. A koho budou vlastně křtít?“

„Holčičku pana Wriothelesleyho. Bude se jmenovat…“

„Marie,“ dořekly obě současně a zasmály se tomu.

„Ach Anno, já jsem tak ráda, že tě zase vidím. U nás je teď opravdu pochmurno, to víš.“

„Já za tebou do Charterhouse přijedu, jestli mi prin –,“ Anna honem polkla konec slova a přikryla se zajíknutím ústa oběma dlaněmi. „Jestli mi lady Marie dá svolení.“ Naklonila se těsně ke Kateřině a zašeptala: „Lady Husseyovou za to odvezli do Toweru, jen za to, že ji nazvala princeznou.“

„Na to se pamatuji,“ přikývla Kateřina. „Ale to už je spousta let a ona to tehdy řekla schválně. To bylo něco jiného. Přeřeknutí se přece netrestá.“

„Ach Kit, ty jsi tady opravdu dlouho nebyla. Zapomněla jsi už, kde to jsme?“

„V hnízdě hadů,“ zamumlala Kateřina.

„Slyšela jsem, že král poslal tvému muži k službám doktora Huickea,“ podotkla Anna.

„Ano. Jen nevím proč.“

„To musí být znamení, že Latymerovi odpustil.“

„Doufám.“ Nikdy jsem Latymerovu roli v tom povstání nechápala. Pouť milosti, tak tomu říkali, když se vzbouřil celý sever, čtyřicet tisíc katolíků proti Cromwellově reformě. Několik po zuby ozbrojených vůdců se přihnalo i na hrad Snape. V sále pak bylo slyšet rozvášněné diskuze, dokonce i dost křiku, ale stejně jsem nerozuměla, o co šlo. A pak se John hned začal chystat k odjezdu, zdráhavě, ne ze své vůle, jak mi sám řekl. Vím, že byl přesvědčen, že povstalci jsou v právu, když se jim vypalují a plení kláštery, mniši visí na větvích stromů a s nimi je nenávratně ztracen i určitý způsob života. Královnu vyhnali ze země a ta Boleynovic holka si omotávala našeho slavného krále kolem prstu jako hadrovou panenku. Ano, tak to John popisoval. Ale pozvednout zbraně proti vlastnímu králi, ne, to nebyl ten Latymer, jakého jsem znala.

„Nikdy jsi o tom nemluvila,“ ozvala se Anna. „Myslím o tom povstání. Ani o tom, co se stalo na Snape.“

„Protože bych na to raději zapomněla,“ sklopila Kateřina oči a rozhovor byl u konce. U dvora se o tom tenkrát určité zvěsti samozřejmě rozšířily. Vědělo se vesměs, že když královské vojsko začalo povstalce pronásledovat, rozjel se Latymer do Westminsteru žádat u krále za odpuštění a povstalci usoudili, že obrátil kabát, a poslali Murgatroyda a jeho lidi, aby přepadli Snape, zajali Kateřinu a Meg a drželi je jako rukojmí – byl to skvělý příběh, o něčem takovém se dobře klevetilo. Ale ani moje vlastní sestra se nikdy nedoslechla o tom mrtvém novorozenci – o Murgatroydově panchartovi. Ani o tom, že jsem se tenkrát té bestii ze zoufalství raději sama oddala, abych před ním uchránila Meg a Dot. To je moje nejtemnější tajemství. Ano, děvčata jsem zachránila, ale stejně se bojím, co na to Bůh – církev nevěru nerozlišuje. Vždycky jsem se divila, jak je možné, že všichni ostatní vůdcové té rebelie skončili na oprátce, všichni včetně Murgatroyda, na dvě stě padesát jich oběsili jménem krále, když povstání skončilo neúspěchem, jenom Latymer potrestán nebyl. Možná je skutečně zradil. Murgatroyd o tom byl přesvědčen do posledního dechu. Já bych raději věřila, že Latymer zůstal loajální, jak tvrdil, protože k čemu by to jinak všechno bylo? Jenže teď už se pravdu nikdy nedozvím.

„Anno, ty jsi někdy slyšela něco o Latymerovi, proč mu král odpustil? Povídalo se o tom něco u dvora?“

„K mým uším nic takového nedolehlo, sestro,“ potřásla hlavou Anna a položila na krátkou chvíli Kateřině dlaň na paži. „Už se tím netrap. Co je pryč, je pryč.“

„Já vím.“ Jenže já nedokážu nemyslet na to, jak minulost kazí přítomnost jako hniloba jablko.

Kateřina zvedla hlavu a podívala se přes celou místnost na Meg. Dívka si zaujatě prohlížela všechny gobelíny a snažila se najít podobiznu svého otce. Aspoň že jeho tvář nenahradila jiná výšivka, jako u mnohých jiných. Obrátila se zpátky k Anně. Naše sladká, loajální, jednoduchá Anna. Je jakási jiná, svěžejší, jako by v ní bylo víc života než obvykle. Kateřině v hlavě náhle zableskla jasná myšlenka. Srdce se jí sevřelo a ona se naklonila dopředu a položila Anně dlaň na živůtek: „Ty přede mnou snad něco tajíš, sestřičko?“ Jestlipak dokážu úsměvem zamaskovat nával závisti, tváří v tvář sestřině plodnosti. Vždyť je to tak jasné, jako by to měla napsáno uhlem na čele, vždyť ona jen září, jen kvete, je těhotná, to jsem si přece přála i já pro sebe.

Anna zrudla. „Jak to děláš, že vždycky všechno uhodneš, Kit?“

„To je přece báječná novinka.“ Slova mi na jazyku drhnou. Jsem vdova, to je nezvratný fakt, a vlastní dítě je jen bláhová představa, teď, v mém věku. A moje jméno nenese jediné dítko, tamto mrtvé jméno nikdy ani nedostalo a nikdy se o něm nemluvilo.

Ty úvahy se mi musely zračit ve tváři, protože Anna mi útěšně hladí dlaně. „Ty ještě svou šanci dostaneš, sestro. Určitě se přece znovu provdáš.“

„Myslím, že dva manželé už stačili,“ uzavřela Kateřina tohle téma odhodlaně. Pak ještě šeptem dodala: „Ale mám radost, že se to podařilo tobě. Vím jistě, že tvoje maličké rozhodně nebude katolík, i když bude mít za kmotru lady Marii.“

Anna přiložila prst ke rtům a obě sestry se spiklenecky usmály. Anna natáhla ruku a dotkla se Kateřinina přívěšku na krku. „Maminčin křížek,“ řekla a otočila jej proti světlu. Drobné diamanty se zablýskaly. „Mám pocit, že býval větší.“

„Ne, to ty jsi tenkrát byla menší.“

„Je to už dávno, co maminka umřela.“

„Ano,“ vzdychla Kateřina. Já v tomto ohledu dokážu myslet jen na to, jak strašlivě dlouho byla maminka vdova.

„A ty perly,“ prohlížela si Anna dál křížek. „Jsou skoro růžové, už bych si na to ani nevzpomněla. Jejda, tady to očko je pootevřené.“ Naklonila se ještě blíž. „Ukaž, já to zkusím spravit.“ Špička jazyka jí vykukovala mezi rty, jak se nehty usilovně snažila přimáčknout roztažené konce očka k sobě. Vychutnávám si její blízkost. Cítím vůni její pleti, sladkou a milou, jako vůně zralých jablek.

Kateřina otočila hlavu stranou, aby sestra na řetízek lépe viděla. Na dřevěném obložení kousek od okna bylo jasně zřetelné místo, odkud někdo odbrousil iniciály K. H. Nešťastná poslední královna Kateřina Howardová, tohle musely být její komnaty. Jistěže, vždyť to jsou nejlepší prostory v celém paláci, až na ty královy. „A je to,“ vydechla Anna a upustila řetízek s křížkem zpátky na Kateřininu hruď. „Ten bys určitě nerada ztratila.“

„Poslyš, Anno, jak to bylo s poslední královnou? Moc jsi mi o tom nikdy neřekla.“ Kateřina se zeptala velmi tiše, prsty při tom bezděčně přejížděla po tom vyhlazeném místě na obložení.

„S Kateřinou Howardovou?“ zopakovala Anna také šeptem a Kateřina přikývla. „Kit, ona byla tak mladinká, snad ještě mladší než Meg.“ Obě se po Meg podívaly. Vždyť i ona je ještě napůl dítě. „A nebyla vychovaná k tak vysokému postavení. Norfolk ji vyhrabal z Howardovic rodiny jen proto, že se to zrovna hodilo jemu. Ty její způsoby, Kit, to si ani nedokážeš představit, jak se neuměla chovat a jak byla hloupoučká. Ale byla hezounká a král byl dočista zpitomělý tou její…,“ odmlčela se a hledala vhodný výraz, „jejími přednostmi. To ta její nenasytnost ji zahubila.“

„Touha po mužích?“ zeptala se Kateřina ještě tišeji. Sestry se naklonily blizoučko k sobě a tváře odvrátily od ostatních, směrem k oknu, aby je nikdo neslyšel.

„To byla hotová posedlost.“

„Mělas ji ráda, Anno?“

„Ne…, myslím, že ne. Ona byla dost nesnesitelně prostoduchá. Ale nepřála bych takový osud nikomu. Popravčí špalek, a tak mladá. Kit, to byla taková hrůza. Všechny dvorní dámy vyslýchali jednu po druhé. Já jsem vůbec netušila, co se děje. Některé z nich ale musely vědět, co královna provádí. Ostatně, nosila se s Culpeperem králi přímo pod nosem.“

„Bylo to ještě děcko. V prvé řadě ji neměli strčit do lože tak starému chlapovi, král nekrál.“ Chvíli obě mlčely. Kateřina zahlédla malými tabulkami skla v okně, jak v dálce nad jezerem přelétá hejno divokých husí. „A kdo vyslýchal tebe?“

„Biskup Gardiner.“

„Bála ses moc?“

„Strašlivě, Kit. On je tak uhlazeně zlý. Takovému není radno vůbec zkřížit cestu. Kdysi jsem viděla, jak jednomu chlapci ze sboru vykloubil prst, za trest, že vynechal notu. Jenomže já jsem opravdu nic nevěděla, takže se mnou nic moc nenadělal. Ale všem nám to až příliš dobře připomnělo, jak to bylo předtím s Boleynovou.“

„To chápu, Anno. Vždyť to bylo to samé.“

„Přesně to samé. Král se od ní nejdřív odtáhl, odmítal ji přijmout, stejně jako tenkrát Annu. A ona byla chudinka bez sebe strachy. Jednou od něj s kvílením vyběhla na galerii jen tak v kytlici. Ten její křik budu slyšet až do smrti. Ochoz byl plný lidí, ale nikdo se po ní ani nepodíval, dokonce ani její strýc Norfolk. Dovedeš si to představit?“ Anna sklopila oči k sukni šatů a utrhla trčící nitku. „Díkybohu že mě neposlali, abych jí sloužila v Toweru. Já bych to nezvládla, Kit. Stát a dívat se, jak vystupuje na popraviště. Rozvazovat jí čepec. Odhalit jí krk.“ Anna se viditelně zachvěla.

„Chudák děvče,“ zamumlala Kateřina.

„A říká se, že král si hledá šestou ženu.“

„A kdo by to měl být?“

„No, jsou to zatím jen takové řeči, jako obvykle. V úvahu připadá každá neprovdaná žena. Dokonce i ty, Kit.“

„Nesmysl.“

„Hodně lidí sází na Annu Bassettovou. Ale to je opravdu jen taková dívenka, dokonce ještě mladší, než byla Kateřina. Já si nedovedu představit, že by chtěl král další takové dítě. Kateřina Howardová s ním pěkně zamávala, to se nedá popřít. Ale Annina rodina se ji stejně snaží prosadit. Anička už má plné truhly nových šatů, jen aby se líbila.“

„Co je tohle za místo,“ vzdychla Kateřina. „Víš, že Will mi navrhoval, že bychom mohli dát dohromady Meg s Thomasem Seymourem?“

„To mě vůbec nepřekvapuje.“ Anna obrátila oči v sloup. „Will a Thomas. Ti dobře sehraní braši.“

„To se ale v žádném případě nesmí stát,“ ucedila Kateřina zavile.

„Takže náš palácový svůdce tě moc neokouzlil, co?“

„Ani v nejmenším. Připadá mi…,“ nenapadá mě to správné slovo, ale proč tedy na něj od toho setkání pořád myslím? „…ale však víš.“

„Támhleta skupinka by s tebou určitě nesouhlasila,“ pokývla Anna směrem k hloučku mladších dívek, které seděly kolem krbu, štěbetaly a tvářily se, že vyšívají. „Měla bys vidět, jak se všechny tetelí, když jde Seymour kolem, jsou jako motýlci v síti.“

Kateřina pokrčila rameny. No a co, já nejsem žádný motýlek.

Meg se konečně odtrhla od gobelínů a přisedla si. Tváře kolem krbu se po ní ohlédly, když prošla kolem nich, a ozval se šepot.

„Tak jsi otce našla, Meg?“ zeptala se Anna.

„Ano. Je vyobrazen v bitevní scéně po boku krále, jsem si jistá, že to má být on.“

Sálem proběhla vlna vzrušení, protože z pokojů lady Marie vyšla Susan Clarencieuxová a oznámila svým poněkud panovačným, ale poměrně tichým hlasem, že lady Marie se nyní bude oblékat. A otočila se ke Kateřině a dodala: „A přeje si, abyste jí dnes šaty vybrala vy.“

Ona si myslí, že jí lezu do zelí, uvědomila si Kateřina. „A co byste doporučovala vy, Susan? Něco střídmého?“

Susan se polichoceně usmála. „Kdepak, spíš něco, co ji trošku rozveselí.“

„To máte pravdu, jistě. Takže nějaké živé, jasné barvy.“

Kateřině neušlo, že Susan se teď usmívá trochu rozpačitě. Já s těmihle ošemetnými dvořanskými typy umím jednat, znám tu jejich věčnou nejistotu. Matka mě to dobře naučila.

Uhladila si šaty a zkontrolovala dotekem čepec, jestli jí sedí správně. Susan přistoupila blíž a podotkla: „A máte jí představit to děvče.“

Kateřina přikývla. „Pojď, Meg. Nesmíme ji nechat čekat.“

„A musím tam jít?“ špitla Meg.

„To musíš, moje milá, ano.“ Vzala dívku za loket maličko příkřeji, než zamýšlela. Kdyby jen nebyla tak neotesaná, napadlo ji, ale vzápětí se v duchu pokárala, že je příliš přísná, a nahlas řekla: „Je to sice dcera našeho krále, ale bát se jí nemusíš. Však uvidíš.“ Pohladila Meg povzbudivě po zádech. Jak je strašně pohublá, uvědomila si, lopatky jí trčí ze zad, jako by jí měla co chvíli vyrašit křídla.

Lady Marie seděla v ložnici zahalená do hedvábného županu. Vypadala už od prvního pohledu křehce a tvář měla jakoby opuchlou. Zdá se, že půvab mládí ji už nadobro opustil, napadlo Kateřinu. O kolik asi může být Marie mladší než já? Jestli dobře počítám, tak zhruba o čtyři roky, ale je jaksi přihrbená a oči se jí horečnatě lesknou – to je nepochybně památka na to zacházení, jakého se jí dostalo z otcových rukou. Tak teď aspoň žije u dvora, kam patří, a není odstrčená v nějakém zatuchlém vzdáleném zapadákově, aby nebyla příliš na očích. Její pozice je nicméně stále nejistá a od chvíle, kdy její otec roztrhl celou zemi vedví jen proto, aby dokázal, že nikdy nebyl právoplatně ženatý s její matkou, od té chvíle visí Marii nad hlavou hrozba pohany, že je nelegitimní dcerou. Není divu, že se zuby nehty drží starého náboženství, je to její jediná naděje na vlastní bezúhonný původ a hodnotný sňatek.

Marie stočila koutky tenkých rtů do úsměvu. „Kateřino Parrová, jak mě těší, že vás tu mám zase zpátky.“

„Je mi ctí, mylady,“ odvětila Kateřina. „Přijela jsem ovšem pouze na dnešní křtiny. Řekli mi, že budete kmotrou dcerušce Wriothesleyových.“

„Jen na křtiny? To jste mě tedy zklamala.“

„Musím přece dodržovat smutek po nebožtíku manželovi.“

„Jistě,“ řekla tiše Marie, zavřela oči a přitiskla na okamžik prsty na místo mezi obočím.

„Bolí vás hlava? Mohu vám něco namíchat,“ nabídla se Kateřina, sklonila se a přejela rukou Marii po čele.

„Ne, to ne, všelijakých lektvarů už mám až po krk,“ bránila se hned Marie. Napřímila se vsedě a zhluboka se pomalu nadechovala.

„Taky by se vám mohlo ulevit, kdybych vám zlehka promasírovala spánky.“

Marie jen souhlasně kývla a Kateřina se tedy postavila za ni a jemnými krouživými pohyby třela obě plošky mezi vrcholkem ucha a koutkem oka. Bože, pleť má jako pergamen, drobné žilky jí prosvítají jako namodralé větvičky stromů.

Marie zavřela oči a opřela hlavu Kateřině o břicho.

„To byla smutná zpráva, ta o lordu Latymerovi,“ řekla po chvilce. „Opravdu je mi to moc líto.

„Jste laskavá, mylady.“

„Ale Kateřino, přijedete brzy a budete sloužit v mých komnatách natrvalo, viďte…, mně se nedostává přátel. Mohu tady plně důvěřovat jen vaší sestře a Susan. Chci být obklopena ženami, které znám. Mám jich kolem sebe tolik – o některých ani nevím, kdo vlastně jsou. Kdežto my dvě jsme jako děti měly společného učitele, pamatujete, Kateřino, a vaše matka sloužívala mé matce. Mně to skoro připadá, jako bychom byly příbuzné.“

„Velmi si toho vážím, že o mně takto smýšlíte,“ řekla na to Kateřina a hlavou jí při tom běželo, jak osamělý život vlastně Marie vede. Po právu měla být už dávno provdaná za nějakého významného prince z ciziny, měla mu porodit houf princátek a tak tvořit přátelské pouto mezi Anglií a tou cizí, pokud možno významnou zemí. Místo toho ji jen odstrkovali z kouta do kouta, chvíli se těšila královské přízni, pak zase ne, chvíli je legitimní, potom zase není. Nikdo pořádně neví, co s ní, a nejméně její vlastní otec.

„Držíte se stále pravé víry, Kateřino?“ zeptala se Marie najednou téměř šeptem, přestože v místnosti s nimi nebyl nikdo jiný než Meg, která rozpačitě přešlapovala za macechou. „Já vím, že váš bratr je pro reformaci a vaše sestra i její manžel také. Avšak vy jste byla dlouho provdaná za pána ze severu a tam se stará dobrá víra dosud drží, ne?“

„Následuji víru našeho krále.“ Kateřina doufala, že tak mlhavá odpověď se nedá vyložit nijak konkrétně. Moc dobře vím, jak to na severu chodí, když dojde na otázky víry. Nedokážu na to pomyslet, abych na sobě znovu necítila ty Murgatroydovy hrubé pracky a puch nemytého těla. Nejraději bych takové myšlenky vytřásla z hlavy i duše, ale nejde to.

„Víra mého otce,“ vzdychla Marie. „Srdcem zůstal pořád katolík, i když se rozešel s Římem. Není to tak, Kateřino?“

Kateřina ji sotva slyšela, nedokázala se oprostit od myšlenek na svoje novorozeně, na jeho tmavé oči, na ten pohled vzbuzující tolik neklidu a připomínající, čí dítě to je… Konečně se vzpamatovala: „Je to tak, mylady. Otázky víry už nejsou tak jednoznačné, jak bývaly.“ Nesnáším takové dvojsmysly, obvinila se vzápětí v duchu, nejsem o nic lepší než všichni ostatní uhýbaví dvořané, ale prostě se nedokážu přimět k tomu, abych se otevřeně přiznala, jak moc jsem podlehla nové víře. Nesnesla bych Mariino zklamání. Vždyť celý její život je jedno veliké zklamání za druhým, a já jí přece svou pravdomluvností nemůžu ještě přidat další, i když už ne tak strašné.

„Hmm,“ozvala se Marie zadumaně. „Kéž by zase byly. Kéž by.“ Hrála si bezděčně s růžencem, korálky tichounce ťukaly, jak je posunovala po hedvábné šňůrce.

„A toto je tedy vaše nevlastní dcera?“

„Ano, mylady. Dovolte, abych vám představila Margaret Nevilleovou.“

Meg váhavě pokročila dopředu a udělala hluboké, důkladné pukrle, jak se to předtím poctivě naučila.

„Jen pojďte blíž, Margaret,“ vyzvala ji Marie, „a posaďte se, dítě.“ Pokynula rukou ke stoličce vedle sebe. „Kolikpak je vám let?“

„Bylo mi sedmnáct, mylady.“

„Sedmnáct. A předpokládám, že jste již někomu zaslíbena?“

„To jsem byla, mylady, ale on umřel.“ Tuhle odpověď jí poradila Kateřina. Nebylo by zrovna moc moudré vytrubovat do světa, že její snoubenec byl jeden z těch, co po Pouti milosti skončili na šibenici.

„Tak to vám budeme muset najít náhradu, viďte?“ Jen Kateřina postřehla, jak Meg okamžitě zbledla. „Smíte své maceše pomoci a obléknout mě, dítě.“

Mše byla nekonečná. Meg už se hodnou chvíli ošívala a Kateřina se už poněkolikáté přistihla, že zase myslí na toho Seymoura a na jeho modré oči vzbuzující neklid. To pomyšlení na něj mě rozrušuje, žaludek mám jako v křeči. Musím si přece taky vzpomenout na to nemožné pštrosí pero, to jeho ostentativně přehnané chování i oblečení, a hned se budu snáz soustředit na mši. Lady Marie vypadá tak křehce, že je až s podivem, že unese to miminko, protože je to takový ten bytelný cvalík s plícemi a hlasem, který by zahnal na útěk snad i satanáše.

Obřad vedl biskup Gardiner se zarudlými tvářemi, jako by je měl uplácané z rozbředlého růžového vosku. Natahoval slova i mezery mezi nimi, latina pronášená jeho pomalým hlasem zněla ošklivě. Kateřina se nemohla zbavit myšlenek na to, jak asi vyslýchal sestru Annu, jak ji to muselo vyděsit, a taky na toho chudáka chlapce ze sboru a jeho vykloubený prst. Říká se, že Gardiner se v posledních letech pořád víc cpe do královy blízkosti a že král dá na jeho doporučení a rady stejně jako na ty od arcibiskupa. Holčička v peřince řvala z plných plic a bez ustání až do okamžiku, kdy jí biskup na zarudlé čelo nalil pramínek svěcené vody. Od té chvíle už ani nemukla. Budilo to dojem, jako kdyby od ní ta voda opravdu odehnala pekelné síly, a Gardiner se samolibě usmíval, jako by to byla jeho zásluha, a ne Boží.

Král se nedostavil a Wriothesley, otec křtěného dítěte, vypadal hodně neklidně. Vůbec je to takový rtuťovitý chlapík se špičatým nosem, ve tváři má pořád jakýsi omluvný výraz a co chvíli popotahuje. Zastává úřad Strážce pečeti a někteří lidé tvrdí, že právě on společně s Gardinerem drží v rukou opratě celé Anglie, ale člověk by to do něj na pohled rozhodně neřekl. Kateřina se dívala, jak neustále nervózně střílí blátivě hnědýma očima ke dveřím a bezděčně si prolamuje ruce, až mu křupe v kotnících prstů, občas ten tichý zvuk nechtěně zdůrazní pomlku v Gardinerově táhlé řeči. Vzhledem k tomu, jak si král rád dopřeje změnu jen z čirého rozmaru, může jeho nepřítomnost znamenat cokoliv, i kdyby byl Wriothesley opravdu vozkou celé země, bez královy přízně je mu to naprosto k ničemu. Královy vrtochy ale určitě dobře zná, koneckonců byl kdysi také Cromwellovou pravou rukou, ale dokázal z toho spojenectví včas vyklouznout, když se vítr otočil – je to zkrátka další takový, kterému není radno věřit.

Na konci obřadu se všichni řadili za lady Marii, která se držela paže Susan Clarencieuxové, jako by měla co nevidět omdlít. Její dámy šly za ní davem dalších dvořanů, kteří se před nimi uctivě rozestupovali. Kateřina mezi nimi zahlédla i Seymoura – právě se usmál na dvojici mladinkých dívek a ty se jako na povel přihlouple zahihňaly. Kateřina odvrátila zrak, raději se tvářila, že je zcela zaujatá komentáři stařičké lady Buttesové o tom, jak se to ti mladí dneska oblékají, jak uvolněné, ba přímo nevázané jsou mravy a kam že se podělo veškeré vybrané chování. To když ona byla ještě mladá, bývalo všechno jinak a tak dál a tak dál, dnes už nikdo neumí dát najevo úctu starším. Kateřina zaslechla, jak Seymour vyslovil její jméno, i jakousi chválu jejích šperků, zaznělo to až okatě neupřímně. Letmo se podívala jeho směrem a upjatě přikývla, a honem se zase otočila k lady Buttesové, která si ještě stále nepřestala stěžovat.

Když se vrátily do relativního klidu komnat lady Marie, nahnala je Susan Clarencieuxová do předpokojů a odvedla Marii na pokraji zhroucení do ložnice. Mladší dívky si teď, konečně v soukromí, začaly sundávat přezdobené čepečky a povolovat róby, štěbetaly a chichotaly se. Dospělejší ženy byly tišší a klidnější, postupně usedaly ke knize či vyšívání. Služebné nabízely svařené víno. Kateřina se zrovna chtěla zvednout k odchodu, když vtom se venku na galerii rozlehl jakýsi povyk, do komnat dolehlo bubnování a zpěv doprovázený drnkáním na loutnu a dupotem. Děvčata si překotně nasazovala čepečky zpátky na hlavu, jedna druhé si je pomáhaly uvázat a štípaly se do tváří a kousaly si rty, aby je měly pěkně červené. Dveře se rozletěly a do místnosti vtančila skupinka minstrelů v maskách. Vzduchem se nesla kakofonie tleskání a jásotu. Postavy kroužily osmy podle složitého tanečního vzoru a dámy jen taktak ustupovaly ke stěnám. Kateřina si stoupla na stoličku a pomohla nahoru i Meg, aby vše lépe viděly přes hlavy ostatních. Atmosféra v sálku stoupala jako horečka, jako by bylo těsně před bouří.

Sestra Anna popadla za ruku jednu z dívek: „Běž honem za Susan, řekni jí, že lady Marie musí přijít sem, řekni, že tu má návštěvu.“ Najednou Kateřina zalapala po dechu – už vím, proč takový poprask –, uprostřed tančících mladíků kulhá a funí sám král, vyhlíží v kostýmu minstrela dost bizarně, jednu punčochu má černou, druhou bílou. Pamatuji se na podobné představení, kdysi, před lety, tenkrát taky skálopevně věřil, že je dokonale maskovaný, a celý dvůr se přetvařoval s ním, že je to ohromná legrace, tak hrozně chtěl Jindřich vědět, jestli se lidem zamlouvá jako člověk stejně tak jako král. Taky tenkrát vtrhl dovnitř obklopený svými nejoblíbenějšími dvořany, byl o hlavu vyšší než všichni ostatní, plný energie, svalnatý, statný, byl to odzbrojující zážitek ho takhle vidět, zvlášť pro mě, vždyť jsem tehdy byla ještě mladinká. Ale pokoušet se ještě i dnes takhle skotačit, když sotva stojí – vždyť ho společníci musejí podpírat z obou stran, minstrelský kabátec mu jen stěží obepíná mohutné břicho a lacetky na něm má napjaté k prasknutí. No, to zavání zoufalstvím. A to, že se obklopil samými urostlými druhy, všemi svými mladými, dobře vypadajícími dvořany a komorníky, kteří překypují životem, jsou svěží, pružní a silní z lovů a vyjížděk, to všechno celou tu frašku ještě umocňuje.

Meg otevřela pusu dokořán. „To je král,“ šeptla jí Kateřina do ucha. „Až si sundá masku, musíš se tvářit hrozně překvapeně.“

„Ale proč?“ zeptala se Meg naprosto nechápavě.

Kateřina pokrčila rameny. Co jí na to mám říct, že ze sebe musíme všichni dělat hlupáky, aby měl král pocit, že je mladý a oblíbený, když ve skutečnosti už ve všech vyvolává jen strach? „Víš, Meg, tady jsme u královského dvora. Tady se leccos často nedá vůbec vysvětlit.“

Muži teď hopsají do kruhu a uprostřed upejpavě pózuje malá Anna Bassettová. Její matka, lady Lisleová, je tu taky a nespouští z ní oči, nechybí moc a slintala by blahem, když se dívá, jak tanečníci roztáčejí v kole její čerstvě dozrálou šestnáctiletou dceru pod lačným pohledem krále.

„Bojím se, že historie se opakuje,“ špitla sestra Anna. Nemusí ani říkat proč, všichni přítomní teď myslí na Kateřinu Howardovou, snad jen s výjimkou lady Lisleové, ta má rozum zjevně zatemněný ambicemi. Po chvíli se kruh rozpadl a Anna Bassettová odcupitala poslušně k ostatním dámám. Hudba utichla. Král strhl masku a dav zašuměl předstíraným překvapením. Celá místnost padla na koleno, šaty dam se vlnily po podlaze jako pestrobarevné hedvábné moře.

„Kdo by to řekl – sám král!“ ozvalo se odkudsi.

Kateřina studovala pohledem kresbu na bukových parketách. Ne, nesmím teď sestru šťouchnout, co kdybychom se opravdu neudržely a zasmály se. Je to celé ještě absurdnější než italská komedie.

„Ale no tak, tohle je neformální návštěva,“ usmíval se král na celé kolo, „tak vstávejte, vstávejte. Podíváme se, kdo všechno tu je. Kdepak je naše dcera?“

Hloučky se rozestoupily, aby mohla Marie vykročit k otci. Na tváři se jí rozprostřel zřídka vídaný úsměv a náhle jako by jí ubylo let. Jako by drobeček otcovy pozornosti dokázal vrátit čas. Z ochozu sem vešlo několik dalších pánů a ukláněli se na všechny strany.

„Will je tady, i se svou družinkou,“ hlesla Anna.

Kateřina zahlédla to pohupující se pštrosí pero. Žaludek se jí znovu sevřel a ona odtáhla Meg kousek stranou, a najednou stála tváří v tvář králi.

„Á, tady se nám skrývá naše lady Latymerová. Pročpak se skrýváte, mylady?“

Kateřinu ovanul jeho smrdutý dech. Myšlenka na voňavý pomander, který měla zavěšený na řetízku na opasku, byla dost neodbytná. Jenže to proboha nemůžu. „Já se neskrývám, Vaše Veličenstvo, jen jsem poněkud ohromená.“ Nespouštěla zrak z jeho hrudi. Teprve teď zblízka vidím, že ten černobílý kabátec je pošitý perlami, jako by ho celého držel pohromadě, a on z něj přetéká rukávy i límcem, takže to vypadá, že až ho svlékne, ztratí jeho tělo tvar nadobro.

„Vyjadřujeme vám soustrast nad smrtí vašeho chotě,“ pronesl král a napřáhl k ní ruku, aby mohla políbit prsten zarytý do tučného prostředníčku.

„To je velmi laskavé, Vaše Veličenstvo.“ Odvážila se nyní zvednout oči k té kulaté, těstovité tváři s očima jako hluboko vmáčknuté rozinky. Co se to jenom stalo s tím grandiózním mužem, kterým býval?

„Doneslo se mi, že jste se o něj dobře starala. Jste svým ošetřovatelským uměním dost proslavená. Starý muž potřebuje dobrou péči.“ A dřív než se Kateřina nadechla k odpovědi, naklonil se král až k jejímu uchu, tak blízko, že jasně slyšela, jak mu dech v hrdle sípe, a ucítila závan ambrového parfému. „Rádi vás vidíme zase zpátky u dvora. Vypadáte lákavě i v tom smutečním hávu.“

Kateřina ucítila, jak ji polévá horko, a usilovně se snažila přijít na to, co odpovědět, ale nakonec jen zamumlala pár nezřetelných slov o neskonalé vděčnosti.

„A kdopak je tohle?“ zahlaholil král vzápětí. Sláva, důvěrnosti mám za sebou. Jindřich pokynul rukou Meg, která okamžitě předvedla pukrle se sklopenou hlavou.

„To je má nevlastní dcera, Margaret Nevilleová,“ řekla Kateřina.

„Vstaň, děvče,“ nespouští z ní král oči. „Chceme se na tebe pořádně podívat.“ Meg se poslušně napřímila a Kateřina si všimla, jak se jí třesou ruce. „A otoč se,“ přikazuje ještě král. Dívka se začala otáčet. Jako kobylka na aukci. „BAF!“ houkl z ničeho nic panovník a ona uskočila, jak se lekla. „To je ale nervní stvořeníčko, co?“ rozesmál se Jindřich.

„Je dosti nezkušená, Vaše Veličenstvo,“ ozvala se Kateřina.

„Tak to potřebuje partnera, aby jí nějaké ty zkušenosti poskytl,“ ušklíbl se král a otočil se znovu k Meg. „Pověz, nezamlouvá se ti někdo ze zde přítomných pánů?“

Kousek od krále významně přešlápl Seymour a Meg sjel na okamžik pohled k tomu pohybu. „Aha! Vidíme, že máš oči pro Seymoura, dítě,“ zvolal Jindřich pohotově. „Fešák, není-liž pravda?“

„N-ne, ne-e,“ vykoktala Meg.

Kateřina ji hned rýpla špičkou střevíce do kotníku. „Myslím, že chtěla říci, že pan Seymour se nemůže rovnat Vašemu Veličenstvu,“ vmísila se do toho. Hlas mám medově falešný jako ta největší intrikánka. To snad ani není pravda, že něco takového dokážu vyslovit.

„Ale říká se o něm, že je to největší krasavec u dvora,“ nedal si pokoj král.

„Hmm,“ protáhla Kateřina. Jak jen proboha zformulovat slušnou odpověď? „To je věc názoru. Někdo má radši zralejší osobnosti.“

Král to ocenil hlasitým smíchem, ale pak stejně řekl: „Myslím, že to mezi tou vaší Margaret Nevilleovou a Thomasem Seymourem dohodneme. Můj švagr a vaše nevlastní dcera…, to zní docela pěkně.“ Pak popadl obě ženy za loket a odvedl si je na opačný konec místnosti k hracímu stolku. A Kateřinu ne a ne napadnout, jak ho zdvořile odradit od toho plánu, a tak raději mlčela. Sluhové hbitě přinesli dvě křesílka, král se do jednoho s úlevným hekáním sesypal a pokynul Kateřině k tomu druhému. Mezitím už přinesli i šachovnici a panovník blahosklonně přikázal Seymourovi, aby jim rozestavěl figury. Kateřina se na něj vůbec neodvažovala podívat. Co kdyby se ten zmatek, co mám najednou v duši, projevil i navenek.

A taky mi neuniklo, jak po mně šlehá pohledem lady Lisleová, já snad málem i slyším, jak jí to v hlavě bublá horečnatými úvahami, jak ještě víc popostrčit svou dcerušku dopředu, co ji ještě naučit, jak ji naparádit, aby ulovila největší rybu v rybníce. Určitě je ráda, že pro ni nejsem žádná hrozba, vždyť jsem dvojnásobná vdova a je mi už přes třicet, kam se hrabu na její čerstvě rozkvétající Aničku. Jestli chce král syny, vybere si právě Bassettovou nebo nějaké podobné mládě. A on syny chce, to přece ví každý. Ale teď musím hrát.

„Přijímáme královnin gambit,“ řekl král, sebral jí bílého pěšáka a žmoulal ho v tlustých prstech. „Vy mě chcete porazit přímo uprostřed šachovnice.“ Zvedl pohled k ní, ty rozinkové oči zabořené do těsta, dech mu v hrdle sípal, jako by vzduch už pomalu neměl kudy procházet. Hráli chvíli mlčky, jeden tah stíhal druhý. Král se natáhl pro kousek cukroví na talířku, mlaskl, olízl se a vzápětí popadl černou věž, zablokoval jí Kateřinin zamýšlený tah a s vítězoslavným „Aha!“ se k ní naklonil a řekl: „Taky budete chtít manžela, i pro sebe, ne jenom pro dceru.“

Kateřina si nevědomky přejížděla bílým koněm po rtu. Figurka je hlaďounká, klouže jako po másle. „Možná… jednou se možná znovu provdám.“

„Mohl bych z vás učinit královnu,“ prohlásil. Kateřina ucítila na tváři vedle ucha drobné kapičky jeho slin.

„Žertujete, Vaše Veličenstvo,“ přinutila se k čemusi, co mělo znít jako polichocené zachichotání.

„Možná,“ zavrčel panovník. „A možná taky ne.“

Chce přece syna. Celý svět ví, že Jindřich Osmý chce syna. Anna Bassettová mu jich může porodit hejno. Nebo ta mladá Talbotová nebo Percyová, Howardová – ne, Howardová vlastně ne, z Howardova rodu už měl dvě královny a obě nechal nakonec popravit. Ale chce syny a já jsem ve dvou manželstvích počala jen cizí, nechtěné a utajované dítě, které hned umřelo. Další myšlenka ji zasáhla jako hrot šípu: mít tak dítě se Seymourem, s tím krasavcem Seymourem, s mužem v nejlepším věku! To by byl hřích, kdyby takový chlap nebyl plodný. Hned se v duchu pokárala za tak nesmyslné úvahy. Jenže ony se nedají jen tak zaplašit a klidně mi dál raší kdesi v hloubi duše. Musím vynaložit veškerou vůli na to, abych se na něj nedívala a soustředila se na hru a na to, jak zabavit krále.

Kateřina vyhrála. Když vykřikla „Šach mat!“, hlouček přihlížejících začal couvat v očekávání vladařova výbuchu.

„To se nám na vás moc líbí, Kateřino Parrová,“ rozesmál se překvapivě král. Všichni okolo si neslyšně vydechli. „Nesnažíte se nám udělat radost svou prohrou, tak jako všichni ostatní, kteří se domnívají, že nás dokáže potěšit jedině vítězství.“ Vzal Kateřinu za ruku. „Vy jste upřímná,“ dodal, přitáhl si ji blíž k sobě a hladil ji voskovitými prsty po tváři. Celý sál na to hleděl. Kateřinin bratr se zašklebil jako čert s čerstvě upsanou dušičkou v hrsti, když vzápětí král ještě přitiskl mokré rty Kateřině na ucho a přikryl je tajnůstkářsky dlaní: „Navštivte nás později v soukromí.“

Co na to mám říct? Co mu mám zase honem odpovědět? „Vaše Veličenstvo, to by byla velká čest, obrovská čest, kdybyste se mnou hodlal strávit pár chvil. Avšak vzhledem k nedávnému úmrtí mého manžela…“

Panovník jí přitiskl prst na rty: „Nemusíte nám nic vysvětlovat. Vaše věrnost z vás přímo vyzařuje. Máte za to náš obdiv. A potřebujete čas.“ A po těchto slovech už jen kývl na lokaje, aby mu pomohl zvednout se z křesla. Ztěžka se o něj opřel a belhal se ke dveřím a jeho doprovod za ním. Vtom Kateřina zahlédla, jak sluha nešťastně zakopl o královu nohu. V tu ránu panovníkova ruka vyletěla, jako když žába vystřelí jazykem po mouše, a sluha utržil facku přes celý obličej. Veškerá konverzace rázem umlkla. „Kliď se nám z očí, idiote! Chceš přijít o nohu za takovou nemotornost?“ zahulákal král do napjatého ticha. Sluha zmizel s ohnutým hřbetem, ta slova byla těžší než dlažební kostky. Na jeho místo okamžitě přiskočil někdo jiný a řeč se zase rozproudila, ale nikdo nemluvil o tom, co se právě stalo, jako by se zhola nic nestalo.

Než ale Kateřina našla pohledem sestru a zamířila k ní, bylo jí jasné, že atmosféra v místnosti se změnila. Pozornost se teď upírala k ní. Lidé se rozestupovali, aby mohla projít, trousili za ní komplimenty jako okvětní lístky růží, jen Anna Bassettová a její matka se na ni dívaly nepřátelsky. Má sestra je jako ostrov v tomhle moři přetvářky. „Já odsud musím pryč, Anno,“ hlesla, když došla až k ní.

„Lady Marie už se odebrala do zadních komnat, nikomu teď nebude vadit, když odejdeš,“ uklidnila ji sestra. „A stejně,“ pousmála se ještě a zvedla obočí, „začíná to vypadat, že ať uděláš, co uděláš, stejně ti budou tleskat.“

„Anno, to není žádná legrace. Za takový projev přízně se platí vysoká cena.“

„To je pravda,“ řekla Anna náhle zcela vážně. Oběma před očima vyvstaly podoby všech těch nešťastných královen.

„On jenom flirtoval. Je to král…, může si dovolit… Nemyslel to vůbec vážně…,“ hledala Kateřina všelijaká vysvětlení. „Ale určitě bude nejlepší, když se nějakou dobu u dvora vůbec neukážu.“

Anna přikývla. „Vyprovodím tě.“

Na nádvoří byla už skoro tma a v záři loučí pod podloubím se míhaly jemné vločky sněhu. Právě přijela velká skupina lidí a všichni sesedali. Břečka už zmrzla a štolbové odváděli koně po zrádně kluzké dlažbě s velkou opatrností. Podle počtu pážat a služebnictva vůbec, které se hemžilo kolem, bylo jasné, že je to někdo významný. V záblesku světla z pochodně Kateřina zahlédla v jedné z tváří vykulené žabí oči a typický úšklebek tenoučkých rtů. To je Anna Stanhopeová, tu znám z dětství. Taková zlomyslná a nafoukaná holka to byla už tenkrát, kdy jsme spolu povinně poslouchaly nudné a sáhodlouhé výklady královského tutora. I teď proplula s nosem nahoru kolem, do sestry Anny dokonce strčila, jako by ji vůbec nevnímala, jako kdyby nás neznala.

„Vida, někteří lidé se vůbec nemění,“ ucedila Kateřina.

„Od té doby, co se provdala za Eduarda Seymoura a stala se z ní hraběnka z Hertfordu, je úplně nesnesitelná,“ podotkla Anna. „Člověk by si myslel, podle toho, jak se nosí, že je to samotná královna.“

„Ale ona je přímým potomkem Eduarda III.,“ převrátila oči Kateřina.

„Jako kdybychom to nevěděly,“ zaúpěla Anna polohlasně.

„A rozhodně nás nenechá, abychom na to zapomněly.“

Páže právě přineslo jejich kožichy, Kateřina i Meg se do nich zahalily a rozloučily se s Annou, která vzápětí zmizela na kamenném schodišti vedoucím do paláce. Bude mi zase chybět, moje sestřička Anna, jsme si tak příjemně blízké, a ten náš pochmurný Charterhouse mě teď vůbec neláká. Ale na druhou stranu budu ráda, když se odsud dostanu pryč.

Čekaly na lavičce ve výklenku, až jim osedlají a přivedou koně. Meg vypadá dost vyčerpaně. Kateřina zavřela oči a opřela o studenou kamennou zeď za sebou hlavu, náhle plnou myšlenek na Latymera, na utrpení jeho posledních dní, i na to, jak to muselo být těžké pro Meg. Ještě že máme Dot, její komornou, ta se o ni už od té hrůzy na Snape stará jako o vlastní sestru. To tajemství je pro mě velké břemeno. A teď mi přibylo ještě další – okolnosti Latymerova konce se kolem mě slétají jako hladové harpyje. Před Bohem však nic není tajemství, v jeho očích je nevěra nevěrou a vražda vraždou, ať jsou spáchány ze soucitu nebo ne, aspoň tak mě to odjakživa učili. Snažím se nepřemýšlet příliš o své duši, ale nemohu se ubránit představě, že ji mám celou černou, seškvařenou a scvrklou.

„Lady Latymerová,“ vytrhl ji ze zadumání nějaký hlas. Kateřina otevřela oči. Před ní stál Seymour. Žaludek se jí zhoupl. „Margaret,“ kývl na pozdrav Meg. Bože, on se opravdu usmívá jako člověk, který vždycky dostane, po čem touží. „Byla byste tak laskavá a vyřídila mou omluvu vašemu strýci? On na mě čeká ve velkém sále, ale já si ještě potřebuji dohodnout něco tady s lady Latymerovou, než odjede. Vřelé díky.“

„Dohodnout si něco?“ zeptala se Kateřina, když Meg mlčky zmizela v paláci. „Jestli máte v úmyslu požádat mě o ruku Margaret…“ Nadechla se, že bude pokračovat, ale on ji přerušil.

„Ale to vůbec ne. Ne…, i když je to krásné a milé děvče… a ještě k tomu jí v žilách koluje i plantagenetovská krev.“

Hlas se mu při řeči trochu zadrhuje, jako by byl v rozpacích. To je zvláštní, já se cítím stejně, když jsem tu s ním najednou sama. Stojí přede mnou, docela blizoučko, blíž, než by se slušelo. Má hezkou, souměrnou tvář, výraznou bradu i lícní kosti, vysoké čelo se špičkou vlasů uprostřed, která jako by říkala: dívej se na mě.

„Aha,“ zmohla se Kateřina na nejapnou reakci. Cítím z něj takovou mužnou vůni a on se na mě zase dívá těma modrýma, bezedně modrýma očima. Je mi, jako by se ve mně všechno rozpouštělo, nejradši bych utekla, ale ne, to nemůžu, jsem přece slušně vychovaná, a ty jeho uhrančivé oči by mě stejně nepustily.

„Ne, přišel jsem kvůli tomuhle.“ Napřáhl dlaň a na ní se něco zalesklo. „Myslím, že je to vaše.“

Kateřina se přinutila soustředit. Je to perla. „To asi není.“ Ruka jí však při těch slovech bezděčně vyjela k matčinu křížku a ona hned ucítila, že přesně uprostřed je místo jedné z perel jen prázdná jamka. Jak se ale dostala do ruky tomuhle člověku? Kateřina z toho byla dost zaskočená, připadalo jí to celé jako nějaký trik, jako ten s měďákem, který Will Sommers vytáhl Meg zpoza ucha.

Hodnou chvíli na perlu upřeně hleděla, plná hněvu na Seymoura, jako kdyby jí perlu utrhl z přívěšku schválně. „A jak jste se k ní dostal?“ Uvědomila si, že její hlas zní kousavě a úsečně, a zlobila se v duchu sama na sebe, že to dává tolik najevo. Kdyby mě aspoň pořád nepropaloval těma očima. Proč nic neřekne? V tom tichu dýchám hrozně hlasitě.

„Zahlédl jsem na ochozu, jak vám ta perla z přívěšku vypadla, ale už jsem vás pak nějak nemohl zastihnout. A potom jsem za vámi šel v sálku u lady Marie, ale to zase zrovna král…,“ odmlčel se.

„Král,“ vzdychla Kateřina. Na toho bych taky nejradši dočista zapomněla.

„Jsem tak rád, že jsem vás zastihl ještě před odjezdem.“ Po tváři se mu rozlil okouzlující úsměv a odhalil ostré špičáky. Kolem očí mu naskočily veselé vějířky vrásek a najednou ten pohled vůbec nebyl hrozivý, ale rozzářený a podmanivý.

Neoplatila mu ten úsměv a pořád ještě si ani nevzala perlu, co mu ležela v dlani. Nemůžu se prostě zbavit dojmu, že na mě ten člověk něco chystá.

Usadil se vedle ní na kamennou lavici a řekl: „Tak si ji vezměte.“ Kateřina se ani nehnula. „Anebo to uděláme ještě jinak,“ dodal. „Dejte mi ten přívěšek a já vám ho nechám opravit u mého zlatníka.“

Otočila se k němu. Jak ráda bych našla nějakou chybičku. Jenže všechno na něm vypadá tak dokonale, pečlivě naaranžovaný límec hedvábné košile, úhledně přistřižená bradka, i čapka mu sedí pevně a přesně ke straně, nakonec i to příšerně okázalé pero. Ten rudý satén v rozparcích jeho kabátce mi připomíná zkrvavené rty. Nejraději bych se natáhla a trochu mu pocuchala fazonu. Na samet na ramenou mu dosedlo pár sněhových vloček a špičku nosu má červenou.

Kateřina se usmála a k vlastnímu překvapení rozepnula náhrdelník a podala mu jej. Vůbec jsem to neměla v úmyslu, ale ta roztomile zarudlá špička nosu a hlavně něco v tom jeho úsměvu mě nutí myslet si – i když se tomu bráním –, že jsem se v prvním dojmu mýlila.

Seymour si od ní náhrdelník vzal a letmo jej políbil, než ho schoval kamsi hluboko, snad až za košili. Kateřinu zaplavila vlna horka. Jako by políbil na hrdlo mě, a ne jen můj křížek.

„Dávejte na něj pozor. Mám ho po matce a tak si jej velmi cením.“ Doufám, že jsem se stihla dostatečně vzpamatovat a že to neznělo tak rozechvěle, jak se uvnitř cítím.

„O tom vás ujišťuji, má paní.“ Po krátké odmlce dodal: „Je mi vskutku líto smrti vašeho manžela. Will mi říkal, že si hodně vytrpěl.“

Pomyšlení, že můj bratr debatuje s tímhle člověkem o mém manželovi a o mně, se mi tedy vůbec nezamlouvá. Kdo ví, co dalšího mu ještě mohl říct. „Ano, bylo to velké trápení.“

„Asi to pro vás bylo nesnesitelné, když jste to musela sledovat.“

„Bylo.“ Pořád se na něj dívala. On má ve tváři tak nefalšovaný zájem! Zpod čapky mu přes ucho vyklouzl pramínek vlasů a já mám co dělat, abych se ovládla, nezvedla ruku a neupravila mu jej zpátky. „Nesnesitelné, přesně tak.“

„Měl štěstí, že jste se o něj starala právě vy.“

„Tomuhle říkáte štěstí?“ vyjela na něj. „To přece nebylo žádné štěstí, že ho ta nemoc tak zničila.“ Najednou mám hlas jako střepy ledu, nemůžu si pomoci.

Seymour se zatvářil, jako by právě dostal přes prsty rákoskou. „Odpusťte, nechtěl jsem…“

„Já vím, že jste to nemyslel zle,“ skočila mu do řeči, protože zahlédla Meg, jak schází po schodišti dolů. „Meg už je zpátky, musíme vyrazit.“ Vstala a teprve teď si všimla, že Rafe už čeká s oběma koňmi opodál. Meg zamířila rovnou k němu. Že by se snažila vyhnout Seymourovi, po tom, jak ji s ním všichni dávali dohromady?

„Ještě tu perlu, prosím,“ řekl Seymour.

Zaraženě otevřela bůhvíproč zaťatou dlaň a opravdu, perla si v ní hověla. Kdy jsem si ji od něj vzala? Co to zase bylo za trik? „Ach jistě, perlu,“ podala mu ji.

„A víte, jak taková perla vzniká?“ zeptal se.

„Samozřejmě, že vím,“ sykla, najednou vzteklá sama na sebe, že se tím člověkem nechá takhle ohlupovat, těmi jeho sladkými řečičkami a frázemi. Živě si dovedu představit, jak se jeho výkladům o vzniku perel hihňá kdejaká služebná holčina, visí mu očima na rtech a on tu metaforu hněte a převrací, dokud mu dotyčná sama nevleze do lože a celá zmámená mu nenabídne svou lasturku.

„Vy jste takové dotěrné zrnko písku, co se mi zadírá pod skořápku,“ dodala ještě nakvašeně a chtěla se už raději otočit k odchodu. Seymour se ovšem hned tak odradit nenechal, vzal její ruku, vtiskl jí na ni vlhký polibek a hlesl tiše, ale výrazně: „A snad se jednou stanu i perlou.“ A v dalším okamžiku už bral s lehkostí schody nahoru po dvou, až za ním plášť na širokých ramenou povlával. Kateřina jen otřela hřbet ruky o šaty a prudce vydechla obláček páry, jako když saň chrlí kouř z tlamy. Co jsem to plácala? Měla jsem mu dát jasně najevo, že pokud se pokouší o románek s čerstvou vdovou, tak já taková vdova nebudu ani za tisíc zlaťáků. Připadám si najednou tak sama, jsem bez Johna jako vytržená z kořenů, teskním po něm. Kéž bych teď jela domů za ním.

Na schodišti se strhl nějaký povyk, něco tam zarachotilo a rozlehl se smích. Otočila se a uviděla, jak jedno z pážat vkleče zvedá podnos, který mu upadl, a začíná sbírat drobné zákusky, co se rozsypaly všude kolem. A dvořané procházeli kolem něj, kopali do zákusků, rozšlapávali je a pošklebovali se tomu nešťastníkovi. V jeho ještě napůl dětské tvářičce se zračilo ponížení a strach. Kateřina vykročila zpátky, že pomůže, ale vtom spatřila, jak si vedle chlapce kleká Seymour ve svých hedvábných punčochách a sbírá zákusky taky. Smích rázem utichl a pánové i dámy se začali vytrácet. Každý přece ví, že Seymour je švagr samotného krále a že tomu, co dělá on, není radno se smát. Podle výrazů v jejich obličejích to vypadalo, jako kdyby Seymour právě postavil na hlavu celý svět, když tu padá na kolena obtažená bělostným hedvábím jen proto, aby pomohl té střapaté nule. A pak ještě chlapce poplácal po zádech, až se hoch dokonce i tiše zasmál. Chviličku si tam spolu něco přátelsky šuškali a potom Seymour pomohl klučinovi vstát a Kateřina jasně zaslechla, jak mu říká: „Nic se neboj. Já s kuchařem promluvím.“

Cestou domů Kateřina co chvíli mimoděk hmátla po matčině křížku a nenašla ho tam, kde by měl být. Já nevím, jestli jsem ho měla Seymourovi jen tak dát, vždyť ho sotva znám. Je to Willův přítel, už to je jistě zárukou jeho smyslu pro čest, a navíc, jak laskavě se zachoval k tomu pážeti! Možná že po tom, co nám provedl Murgatroyd, jsem k mužům až zbytečně nedůvěřivá.

„Matko,“ ozvala se Meg najednou, „podívejte se, co mi dal strýček Will.“ Vytáhla zpod pláště jakousi knihu a podala ji Kateřině. Té se rovnou zmocnila další vlna hněvu na bratra. To je určitě některý z těch zakázaných spisů od Luthera, nebo ještě hůř, od Kalvína, to se určitě Will pokouší vtáhnout Meg do něčeho, čemu ona absolutně nemůže rozumět. Copak neví, jak nebezpečné jsou intriky různých náboženských frakcí u dvora? Podívala se na titul a s úlevou vydechla. Je to jen Le Morte d’Arthur.

„To je od něj pěkné, Meg,“ řekla nahlas a vrátila dívce knihu zpátky s pomyšlením, že je opravdu strašně podezřívavá. Pobídla Pewtera do klusu, síla koňského těla pod sebou jí dodávala pocit bezpečí. Čím dřív budeme zase doma na Charterhouse, tím líp. Ať si je tam teď všechno ponuré a sklíčené, aspoň nemusím o nikom a o ničem pochybovat.

„Já už se nemůžu dočkat,“ řekla ještě Meg, „až tu knížku ukážu Dot. Ona strašně ráda poslouchá, když jí čtu milostné příběhy.“

2. KAPITOLA

Charterhouse, Londýn, březen 1543

„Tak mi vyprávěj,“ dožadovala se Dot, když v ložnici u krbu rozčesávala Meg mokré vlasy. „Jaké to bylo u dvora? Viděla jsi i krále?“

„Viděla,“ přikývla Meg. „A v životě jsem se tolik nebála jako před ním.“

„Je to opravdu takový obr, jak se říká?“

„On je snad ještě větší, Dot.“ Meg rozpřáhla paže, aby komorné naznačila, jak je král tlustý, a obě se tomu zachichotaly. „On byl převlečený za minstrela, a i když všichni hned poznali, že je to král, stejně se do jednoho tvářili, že vůbec nic netuší.“

„To je ale divné,“ zavrtěla hlavou Dot. „Já bych tedy krále při takové hře nečekala. Představuju si ho víc…,“ hledala to správné slovo. Jenomže Dot vlastně krále ani nepovažovala za skutečného člověka. Pro ni to byl spíš jakýsi netvor z prastaré legendy, který stíná hlavy svým chotím. „Čekala bych, že bude… důstojnější.“ Kartáč se jí zasekl v zacuchaném pramínku.

„Au!“ vyjekla Meg.

„Drž a necukej sebou,“ napomenula ji Dot, „jinak to bude ještě horší… No vidíš a je to.“ Hodila malý chuchvalec vlasů do ohně.

„U dvora je všechno divné,“ pokračovala Meg. „Nikdo neřekne, co si doopravdy myslí, dokonce i matka mluvila v hádankách. A mě se všichni ptali jen na to, kdy se provdám a za koho.“ Ušklíbla se. Na klín jí hupl Rig, štěně kokršpaněla. Meg ho vzala do náručí, pohladila ho a pokračovala: „Kdyby bylo po mém, nikdy bych se neprovdala.“

„Ale budeš muset, ať se ti to líbí nebo ne. A dobře to víš.“

„Já bych tak chtěla být tebou, Dot.“

„To bys nevydržela ani hodinu, kdybys měla pořád něco drhnout a cídit jako já,“ škádlila ji Dot. „Jen se podívej, jak máš krásně běloučké a jemné ruce.“ Nastavila Meg před oči vlastní mozolnatou dlaň. „Ty je prostě nemáš stvořené na drhnutí a na práci vůbec.“ Vtiskla Meg do vlasů zběžný polibek a pustila se mlčky do splétání copů. Ty potom obtočila dívce kolem hlavy, připnula je sponkami a natáhla jí přes ně noční čepec.

„Ale ty si můžeš vzít, koho chceš,“ namítla Meg.

„To určitě, hlavně mám ohromně na výběr. Však pomocníky z kuchyně znáš.“

„A co třeba ten nový kluk na nádobí?“

„Co, Jethro? Ten je horší než bolavý zub.“ O tom, jak jsme to spolu zkoušeli ve stáji, Meg vykládat nebudu. Však s takovými věcmi se jí nikdy nesvěřuju.

„Strýček Will by mě chtěl provdat za svého přítele Thomase Seymoura,“ prozradila Meg.

„A jaký je ten Seymour?“

Meg chňapla Dot za ruku a sevřela ji tak silně, až jí zbělely kotníky prstů. „On mi připomíná…“ Najednou lapala po dechu, jako kdyby jí další slovo uvízlo v hrdle. V očích měla bezednou černotu. Dot ji zvedla ze stoličky, shodila při tom Riga na zem, a objala ji. Meg zabořila tvář do jejích vlasů.

„Murgatroyda,“ dokončila za ni větu Dot. „Nesmíš se bát vyslovit to nahlas, Meg. Aspoň se to z tebe dostane ven a to je lepší, než kdyby ti to hnilo v duši.“ Ta Meg je tak hubená, napadlo ji, je jako lísteček ve větru. Dávno jsem si všimla, jak strašně málo jí, jako kdyby se chtěla scvrknout zpátky do podoby malé holčičky. Možná se o to vážně snaží.

I když je od sebe dělil pouhý jeden rok, Dot si vždycky připadala o hodný kus starší, bez ohledu na to, co všechno Meg uměla: číst a psát, anglicky, latinsky i francouzsky. Má totiž svého učitele, který jí všechny ty vědomosti vpravuje do hlavy. Zato já mám hlavu plnou neodbytných vzpomínek, napadlo Dot, vzpomínek na to, jak jsem seděla na kamenné podlaze v chodbě před komůrkou ve věži na Snape a tiskla jsem si dlaně na uši, abych neslyšela, jak Murgatroyd heká a Meg přidušeně křičí. Ten neřád nezapomněl zamknout a já jsem nemohla vůbec nic dělat. A chudinka malá Meg – protože tenkrát byla opravdu ještě malá holka – byla celá potrhaná, když s ní skončil. Není divu, že se nechce vdávat. To je to tajemství, které nás poutá k sobě, a vůbec není lehké se s ním vláčet. Dokonce ani lady Latymerová neví, co se doopravdy stalo. Meg mě zapřísahala, abych jí nic neřekla, a tajemství, to já držet umím.

„Matka pak ten sňatek s ním domlouvala,“ dodala ještě Meg a začala si mimoděk okusovat nehet na palci. „Zaručeně. Mluvila s ním těsně před odjezdem, jen mezi čtyřma očima.“

„Můžeš to zkusit oddálit. Řekni jí, že na to ještě nejsi připravená.“

„Ale mně je sedmnáct a většina dívek v mém věku už je dva roky vdá a čekají už klidně i druhé dítě.“ Vymanila se Dot z náruče a usadila se na kraji velké postele s baldachýnem.

„Otec ti zemřel teprve nedávno,“ nadhodila Dot. „Lady Latymerová tě určitě nebude nutit do svatby dřív, než skončí období smutku.“

„Jenomže potom…“ Hlas se Meg vytratil a ona s hlubokým povzdechem ulehla.

Moc ráda bych jí řekla, že se nemusí ničeho bát, že může zůstat neprovdaná a že já, Dot, s ní zůstanu navěky věků. Ale nebudu přece Meg lhát, a jen nebesa vědí, kam mě nakonec pošlou. Všechno služebnictvo teď přemýšlí, co bude dál, když lord Latymer umřel a změnit se může cokoliv.

„Copak je tohle?“ zkusila Dot změnit téma a sáhla po knize, kterou Meg přivezla z návštěvy u královského dvora. Je vázaná v šedivé teletině a zdobená raženým vzorem v podobě břečťanových šlahounů. Dot ji zvedla až pod nos a nasála vůni vydělané kůže. Je to vůně domova, naší chaloupky ve Stanstead Abbots, kde jsem vyrostla. Hned vedle měl totiž dílnu jirchář a my jsme měli snad i stěny domku nasáklé touhle zvláštní vůní. Pamatuju se, jak v létě učedníci napínali kůže venku na dvorku a barvili je, tehdy to bylo cítit nejsilněji. Nebyla to vysloveně příjemná vůně, ale uklidňovala. Co asi teď dělá máti, možná odmetá poslední zbytky sněhu ze schůdků: má vyhrnuté rukávy a silnýma rukama pevně třímá koště. A moje sestřička, malá Min, jí pomáhá, sype na cestičku popel, aby to neklouzalo, a bratr Robbie s doškovým prachem ve vlasech, stejně jako ho míval vždycky náš pantáta, zrovna rozbíjí ledovou krustu na sudu s vodou. Ale stejně vím, že je to jen taková hezká představa, protože malá Min už dávno není malá a na máti už je vidět trvalá únava a vyčerpání. Srdce se mi občas svírá steskem, ale je to už tak dávno a já jsem dospěla v úplně jiném světě, už bych zpátky mezi ně nikdy nezapadla.

Dot bylo dvanáct let, když odešla z domova na hrad Snape až v dalekém Yorkshiru, aby tam sloužila lady Latymerové, která kdysi, jako miminko, měla za kojnou a chůvu Dotinu matku. Rod Parrů na sídle Rye House dával práci víceméně celé vsi Stanstead Abbots, aspoň tenkrát, když ještě žila stařenka, matčina matka, tak se to vyprávělo. Dot odešla za prací poté, co její otec, doškař, spadl při práci ze střechy a zlomil si vaz. Matka začala pro lidi prát, ale už se jim nedařilo uživit se, ani když vzal Robbie doškařinu po otci. Ještě si živě pamatuju, jak mi po nocích hlodal v útrobách hlad, když jediné, co jsme třeba za celý den měli, bylo pár drobků chleba a půl naběračky polívky pro každého, jen Robbie dostal celou, protože ten potřeboval nabrat víc síly, když měl lézt po střechách a tahat se s velikými snopy rákosu. Bylo to tedy veliké štěstí, když mi nabídli službu na Snape, protože to znamenalo o jeden hladový krk doma míň. Máti mi tehdy dala na památku stříbrnou penci, dodnes ji mám zašitou pro štěstí v lemu šatů. Ach, jak jsem se tenkrát loučila s Letty a Binny, moje nejlepší kamarádky to byly, a vůbec nevěděly, že hrabství Yorkshire je skoro tak daleko jako měsíc a hvězdy na obloze, a ustavičně plánovaly, co spolu budeme podnikat, až se vrátím na návštěvu. A taky jsem si poplakala kvůli Harrymu Dentovi, měli jsme se tak rádi a naše rodiny tak nějak odjakživa počítaly s tím, že se jednou vezmeme. Říkal, že na mě bude čekat klidně až do smrti. Teď mi to smutnění po Harrym připadá nepochopitelné a už si ani moc nevybavuju, jak vlastně vypadal. Věděla jsem tenkrát, že už se nikdy nevrátím, ale s nikým jsem o tom nemluvila, protože jsme stejně byli všichni smutní až až.

Jednou jsem se ale do Stanstead Abbots přece jen podívala, tenkrát, když jsme se stěhovali ze Snape do Londýna. Lady Latymerová mi tehdy dala pár dní volna, abych mohla navštívit rodinu a přátele. Jenže Letty mezitím umřela na horečku a Binny byla provdaná za jednoho sedláka z Ware, a to už bylo moc daleko. Harry Dent prý zbouchl nějaké děvče a pak utekl – no co k tomu říct. Robbie pil víc, než bylo zdrávo, a všichni si mysleli, že jednou taky spadne ze střechy stejně jako jeho otec, i když nahlas to nikdo neřekl. Zkrátka všechno bylo v Abbots jinak, ale ze všeho nejvíc už jsem byla docela jiná já, cítila jsem, jak už tam nepatřím, ani do té naší chaloupky ne, jen jsem si hlavu otloukala o ty nízké trámky, jak už jsem na ně nebyla zvyklá. Přivykla jsem už docela jinému životu.

„Tu knihu mi dal strýček Will. Je to Le Morte d’Arthur,“ řekla najednou Meg a Dot se rázem probrala zpátky do přítomnosti.

„To ale není anglicky. Co je to za řeč?“

„Máš pravdu, Dot, titul je francouzsky, ale celé je to napsané v angličtině.“

„A budeme si chvíli číst?“ Dot tím měla na mysli, že Meg bude číst a ona poslouchat. Přejela prsty zasněně po ražených písmenech názvu a šeptem si opakovala: „Le Morte d’Arthur“, snažila se vyslovit ty zvláštní zvuky stejně jako předtím Meg a v duchu chtěla vědět, jak se tyhle čáry a obloučky vlastně mění ve slova, v tom snad musí být nějaká alchymie nebo kouzlo.

„Ráda,“ přikývla Meg. Tak konečně to vypadá, že jí něco trochu vylepšilo náladu. A mně, obyčejné Dorothy Fowntenové, dceři doškaře ze Stanstead Abbots, bude dcera jednoho z největších pánů v zemi předčítat milostné příběhy. Tak veliká je má proměna.

Dot shromáždila všechny svíce, které našla, aby měla Meg dostatek světla na čtení, a naskládala vedle krbu hromadu polštářů a kožešin, a obě se tam pohodlně uvelebily. Dot zavřela oči a nechala se vtáhnout do příběhu, představovala si Artuše a Lancelota, i velkého válečníka rytíře Gawaina, sebe si při tom vykreslila jako některou z těch překrásných urozených panen, nemyslela na svoje trochu moc velké mozolnaté ruce, na svou nemotornost ani na smolně černé vlasy a nažloutlou, lehce osmahlou pleť, díky které vypadala spíš jako cikánka než jako jedna z těch alabastrových zlatovlásek z Camelotu.

Některé svíčky pomalu dohořívaly a Dot se zvedla, aby přinesla další.

„Co by sis přála ze všeho na světě nejvíc, Dot?“ zeptala se Meg.

„Nejdřív řekni ty.“

„Já bych chtěla takový meč, jako byl Excalibur.“ Meg se rozzářily oči. „Představ si, že by ses už nikdy nemusela bát.“ Švihla hubenou paží vzduchem, v pěstičce svírala imaginární jílec. „A co ty, Dot – po čem toužíš?“

Nad tím nemusím vůbec přemýšlet. „Já bych ráda manžela, co by uměl číst!“ Rozesmála se, protože nahlas to vyznělo hrozně hloupě, a snad ještě víc nemožně než to, jak tu Meg mává tím neviditelným mečem. Teď jsem asi pokazila kouzlo toho čtení. Meg mlčí, je zahloubaná sama do sebe. Dot otevřela truhličku na svíce a nahlédla do ní. „Už žádnou nemáme,“ vzdychla. „Mám zajít dolů a pár jich přinést?“

„Už je stejně pozdě. Měly bychom jít spát,“ protáhla se Meg a vstala, pak vzala jednu z těch prohřátých kožešin a nesla si ji s sebou k posteli. Dot si vytáhla svoje jednoduché vysouvací lůžko zpod Megina.

„Pojď nahoru ke mně,“ řekla Meg a poplácala svůj širokánský slamník. „Bude nám tepleji.“

Dot ještě poklidila kolem krbu, rozbila pohrabáčem poslední velké uhlíky nadrobno, pečlivě nasadila před oheň mřížku, vklouzla do lože k Meg a zatáhla závěsy. Teď tu bude hezky útulno. Rig se k nim vyškrábal taky a hodnou chvíli se drbal a motal se po přikrývkách, než se konečně stočil do klubíčka. Děvčata se jen hihňala. I Dot si ve studené posteli třela nohu o nohu, aby se rychleji zahřála.

„Ty jsi horší než ten pes,“ podotkla Meg.

„No jo, holt nemá každý v nohou nahřátou cihličku.“ Dot ucítila, jak po ní Meg zašátrala rukou a přitáhla si ji k sobě do teplejší části té veliké studené postele. Tiskne se ke mně, jako bych byla její jediná jistota. Noční košile jí voní kouřem, to jak jsme seděly u krbu. Připomíná mi to, jak jsme se kdysi k sobě tulily s malou Min, taky jsme měly jedno lůžko dohromady, ale mnohem užší a nuznější. Jako bych tehdy žila život někoho jiného.

„Možná se převtělíme, jako Morgana le Fey,“ zašeptala Meg. „Ty bys pak byla já a provdala by ses za Thomase Seymoura. A on by ti každý večer četl až do soumraku.“

„A co ty?“ zeptala se Dot.

„No já bych byla tebou…“

„Ale to bys musela chodit každé ráno vylévat nočníky,“ rýpla si Dot. „A co bych já dělala s takovým urozeným pánem, jako je ten Seymour? Tomu by se asi nelíbilo, jak tančím, protože já mám obě nohy levé a ještě k tomu snad i dřevěné.“ Obě se při té představě rozchichotaly a přitulily se k sobě ještě víc.

„Ještě že tě mám, Dorothy Fowntenová,“ šeptla Meg těsně před usnutím.

Charterhouse, Londýn, duben 1543

Kateřina zaslechla klapot kopyt ve dvoře. Vyhlédla z okna v obavě, že zase spatří nějakého královského panoše. Doufala jsem, že za mé nepřítomnosti u dvora na mě král zapomene, jenže to jsem se mýlila. Každý den mi od něj dovezou nějaký dárek: brož se dvěma velkými diamanty a čtyřmi rubíny, kožešinový límec a k němu manžety z kuny, několik loktů zlatem protkávané látky na šaty, dvě srnčí kýty – které jsem nakonec raději rozdala chudým z naší farnosti. Ani to jinak nešlo, naše domácnost je nyní tak opuštěná, mladý pán a paní Latymerovi, tedy Megin bratr se svou manželkou, odjeli na yorkshirské panství, které zdědili, a většina služebnictva s nimi, a tolik masa by se zkazilo dřív, než bychom je spořádali. Všechno jsou to dary od muže, který něco chce, jenže já prostě nesnesu ani pomyšlení na to, že bych se měla stát královou milenkou. A hlavu mám plnou jiných lidí – každé místečko v mé mysli, které nezaplňuje stesk po manželovi, se točí kolem Thomase Seymoura.

Myšlenky na něj si hledají cestu samy, nezvané, a já se nemůžu ubránit touze po tom, abych konečně jednou uviděla přijíždět panoše ve zlatorudém kabátci – to jsou Seymourovy barvy –, který mi přiveze dopis, nějakou zprávu od něj, nebo rovnou můj křížek po mamince. Jenomže místo toho se tu dennodenně objeví někdo v tudorovské zelené a bílé a veze další nechtěné pozornosti: vzácné masti z Východu, honosně vyšívanou kápi se zlatými přívěšky, párek ušlechtilých dog, báseň v latině, tucet bažantů, párek hrdliček, loutnu zdobenou pravou italskou intarzií, deset yardů karmínově rudého damašku, další báseň pro změnu ve francouzštině, model hradu z cukru, sadu náramků se třemi velkými smaragdy, šesti safíry a granátem zvíci menšího vejce, soudek skvělého francouzského vína, kopii Utopie od Thomase Moora opsanou autorem samotným, kaštanového valacha…, nemá to konce. Pokoušela jsem se jich pár poslat zpátky, jenže panoš, který je přiveze, obvykle roztřeseným hlasem velezdvořile vysvětluje, že by jej král ztrestal za to, že lady nepřesvědčil, aby si je ponechala. A tak si je tedy ponechávám, nerada, ale s každým dalším darem jako by ve mně přibývalo prázdnoty, jako bych nebyla žena, ale přesýpací hodiny, a písku už zbývá jen pár zrnek.

Vyměnila bych to všechno za nejmenší drobnost, za pampelišku, za náprstek ředěného piva, za skleněný korálek, za cokoliv, co by přivezl panoš od Seymoura. Nedokážu svoje city vůbec ovládat. Proč jenom čekám jako zamilovaná dívenka na jakoukoli titěrnost od toho povrchního floutka? Nějak se mi dostal pod kůži, ba hloub, zakořenil mi v duši a rozum s tím nic nenadělá. Namlouvám si, že si přeju mít zpátky maminčin křížek, že to po něm se mi stýská, ale vím, že sama sebe jen klamu. Jeho chci, jeho. Pohupuje se mi v mysli s tím svým nemožným obrovským perem za kloboukem a já ho nedokážu vystrnadit.

Kateřina otevřela okenní křídlo a vyklonila se ven, aby viděla, kdo to právě sesedá. Doktor Huicke, ten lékař, co se staral o manžela, vrátil se z Antverp. Když už to není Seymourův panoš, Huicke je hned druhý, koho bych tu ráda uvítala. Nejraději bych na něj zavolala hned teď z okna, vždyť já jsem tady tak strašlivě opuštěná, pořád jen s tím nekonečným smutkem a v domě skoro nikdo. Dychtím po společnosti a Huicke je aspoň něco.

Seběhla křepce po schodech, těšila se jako malé dítě. Docupitala do haly, právě když služebná uvedla Huickea do domu. Musím se brzdit, abych mu nepadla do náruče, to by se opravdu neslušelo.

„Já jsem tak ráda, že vás vidím,“ vyhrkla.

„Také se mi už po belle lady Latymerové stýskalo.“ Jeho pohled zatančil po její tváři a on se usmál. S těma tmavýma očima, co se lesknou jako dvě velké kapky melasy, a hustými dehtově černými kudrnami vypadá, jako by právě vystoupil z olejomalby italského mistra. „Bez vás je svět mdlý a nijaký.“

„Vyprávějte mi, jaké to bylo v Antverpách, co jste se dozvěděl nového?“ začala se vyptávat, ještě než se usadili ve výklenku u okna, kterým se dovnitř dralo zubaté aprílové slunce.

„Ach, Antverpy. Tam se toho děje. Nikdo nemluví o ničem jiném než o náboženské reformaci. Tiskařské lisy chrlí knihy. Je to město velkých myšlenek, Kit.“

„Má to svůj důvod, že reformace má takovou sílu,“ řekla Kateřina. „Když pomyslíte na to, kolik hrůz se napáchalo ve jménu staré církve.“ Nemohu se ubránit vzpomínkám na všechno, co provedli mně a hlavně mé rodině jménem katolické víry, i když nahlas bych je nikdy nevyslovila, ani Huickeovi bych to nesvěřila. A krom toho mi idea reformace dělá radost, připadá mi tak rozumná, má opravdu dobrý základ. „A setkal jste se s tím portugalským lékařem, Lusitanem?“

„Ano, seznámil jsem se s ním. On má tak úžasnou představu o tom, jak v lidském těle koluje krev, Kit… Někdy si tak říkám, že naše generace stojí na samém okraji velkých změn víc než kterákoli jiná. Naše vědění, víra, všechno je nyní v pohybu. Připadá mi to velmi vzrušující.“

Kateřina se na něj dívala, jak nadšeně popisuje a rukama v rukavičkách při řeči předvádí, jak Lusitanus otevíral při pitvě trup těla nebo rozřezával nějakou žílu, aby odhalil, jak vypadá zevnitř, mluvil o tom tak zaníceně. Nikdy jsem Huickea neviděla bez rukavic, dokonce ani když vyšetřoval Johna. Natáhla se a zachytila jeho prsty uprostřed pohybu.

„Proč si ty rukavice nikdy nesundáváte?“

Huicke okamžik zaváhal, pak místo odpovědi stáhl okraj rukavice, pod nímž se objevila malá ploška jeho vlastní pokožky posetá naběhlými rudými skvrnami. Huicke zvedl oči ke Kateřině v očekávání, že znechuceně odvrátí tvář. Mýlil se. Vzala jeho ruku do své a špičkou prstu opatrně přejela po znetvořené kůži.

„Co to je?“ zeptala se.

„Nemám pro to název. Není to nakažlivé, ale každý na to reaguje s odporem. Lidé si pak o mně myslí, že jsem malomocný.“

„Chudáčku,“ vydechla Kateřina, „to je mi líto, je mi to moc líto.“ Sklonila hlavu a on ucítil na holé ruce polibek lehounký jako peříčko. Do očí se mu nahrnuly slzy. Ne že by se mě nikdo nikdy nedotkl, tím to není. Těch pár lásek, co jsem kdy měl, se mě dotýkalo na nejrůznějších místech, jenže i ve vrcholném vzrušení jsem u nich vždycky viděl odpor, ty lehce napjaté rty a přivřené oči to prozrazovaly. Kdežto Kateřině se ve tváři zračí jen čirý soucit.

„Mám to po celém těle, jen na obličeji ne.“

Přejela mu hřbetem ruky po tváři, a jako by jen přemýšlela nahlas, řekla: „Tak jemná pleť, tak jemná.“ Pak ho vzala za ruce, vstala a přiměla ho, aby se také zvedl. „Pojďte se mnou do komory, zkusíme namíchat nějaký balzám.“ Řekla to s takovou jiskrou. „Musí přece existovat něco, co to dokáže vyléčit.“

„Já jsem ještě na nic nepřišel. I když určité masti to dokážou aspoň zklidnit.“

Procházeli chodbami obloženými tmavým dřevem do zadní části domu.

„Koho by napadlo, že přátelství může vzniknout díky takové nepřízni osudu,“ řekla Kateřina a měla tím na mysli Huickeovy každodenní návštěvy v posledních týdnech Latymerovy nemoci, protože tehdy se seznámili.

„Opravdové přátelství je velká vzácnost,“ ozval se lékař, ale hned se sám před sebou zastyděl: jak jsem falešný, skrývám před ní jisté skutečnosti, podvádím, protože se bojím, že pravda by to křehké pouto mezi námi potrhala. Už dlouho je pro mě něco víc než jen známá paní, nemůžu se o tak důvěrně blízkou duši připravit. Nesnesl bych to, záleží mi na ní tak, jako by mi záleželo na sestře, kdybych nějakou měl, i když fakt je, že jako jedináček to nedokážu dost dobře posoudit. To zamlčování ve mně neodbytně hlodá. „Obzvlášť,“ pokračoval po chvíli nahlas, „když člověk jinak tráví většinu času u dvora.“ Je to tak, u dvora, kde každý jen soupeří o postavení, žádné přátelství prostě fungovat nemůže. Dokonce i královští lékaři ustavičně hrají nekonečnou hru o prvenství. A já dobře vím, že mě nemají rádi, vždyť jsem o dobrých deset let mladší a už lepší doktor než většina z nich. Kateřina se zavěsila paží do jeho předloktí. Chci to s ní mít ujasněné, musím se jí s tím svěřit. „Víte, v Antverpách…“ Nadechl se.

„Copak se stalo v Antverpách?“

„Já jsem…“ Vůbec nevím, jak to formulovat. „Potkal jsem tam…,“ zase ticho. „Já jsem se tam zamiloval.“ Ale to jsem jí ještě zdaleka neřekl všechno.

„Pane Huickeu!“ Kateřina mu stiskla paži, měla z jeho doznání viditelnou radost. „A kdo je ta dáma?“

„Není to žena.“ Tak a je to konečně venku, a ona přede mnou přesto zděšeně necouvá.

„Aha,“ řekla docela věcně. „Vlastně… tak trochu mě to napadlo už dřív.“

„Jak to?“

„Znám už i jiné muže, kteří upřednostňují,“ zarazila se a ztišila hlas, „partnery stejného pohlaví.“ Právě mi prozradil něco, co nás bude už navždy spojovat. Tahle informace by ho klidně mohla přivést až na šibenici. Vypadá to, že se uklidnil, když s tím vyrukoval. „Můj první manžel,“ začala vysvětlovat Kateřina, „Eduard Borough. Byli jsme oba tak mladí, sotva odrostlé děti.“ Kolem nich právě prošel mladinký sluha s kyticí frézií. Vzduchem se šíří jejich jarní vůně. „Neseš je ke mně do ložnice, Jethro?“ zeptala se Kateřina.

„Ano, paní.“

„Dej je Dot, ona je naaranžuje do vázy.“

Jethro se lehce uklonil a odcházel.

„Vůbec jsem Eduarda nevzrušovala,“ pokračovala Kateřina tam, kde předtím skončila. „Myslela jsem si, že je to z nedostatku zkušeností. Vážně jsme ještě nebyli dost vyspělí, ani jeden z nás. Ale Eduard měl učitele, takový vážný mladík to byl, už ani nevím, jak se jmenoval. Měl krásné rty. Pamatuji se, jak měl koutky úst neustále maličko zvednuté, jako by se pořád trošku usmíval. Když jsem si uvědomila, jak Eduard pokaždé zrudne a upadá do rozpaků, když s ním mluví, začalo mi to docházet. Jak hloupoučká jsem tehdy byla! Jak málo jsem tehdy věděla!“

„A co se stalo s Eduardem Boroughem?“ zeptal se Huicke. Minulost jeho přítelkyně ho začala zajímat.

„Zchvátila ho potivá horečka. Onemocněl a dodýchal během jediného odpoledne. Chudák Eduard. Byl to takový milý, jemný chlapec.“ Kateřina se při vyprávění o svém životě zahleděla do neurčita, jako by se část jejího já vrátila do těch dob a v přítomnosti zůstal jen její duch. „Pak mě provdali za Johna Latymera.“ Nepatrně se zachvěla, a ten pohyb jako by ji probral ze zadumání. „Ale vyprávějte raději vy. Ten dotyčný je z Antverp?“

„Ne, je to Angličan. Spisovatel, filozof. Je to výjimečný člověk, Kit.“ Huickeovi přeběhlo po těle lehké zamrazení i při pouhé zmínce o Nicholasi Udallovi. „A je nezkrotný.“ Odmlčel se. „Možná až příliš.“

„Nezkrotný…,“ zopakovala Kateřina. „To zní nebezpečně.“

Huicke se zasmál. „Ale to jen v tom nejlepším slova smyslu.“

„A co vaše žena?“ zeptala se Kateřina. „Má pro vás pochopení?“

„Jsme si dnes už naprosto cizí.“ Nechce se mi mluvit o manželce, připadám si příliš provinile. „Povětří je v této době prosycené láskou,“ podotkl, aby přesunul těžiště hovoru o kousek dál. „A všude se mluví o králi a jisté dámě.“

Kateřina rázem zvadla. „Bohužel jsem ta dáma asi já, viďte.“

Zastavili se a ona se k doktorovi otočila, s očima plnýma obav. „Proč zrovna já, Huickeu? U dvora je přece spousta svolných krasavic. Sály a komnaty se jimi jen hemží. A já už nejsem nejmladší. Copak on nechce další syny?“

„Možná je to právě vaše zdráhavost, co ho provokuje.“ Sám vím až moc dobře, jak dokáže nezájem vyprovokovat touhu. Všichni ti mladí hezounci, do kterých jsem se kdy zamiloval, a každý z nich se bránil i pouhému pohledu na mou kůži. „Víte, král je zvyklý, že dostane všechno, co se mu zachce. A vy jste v tom ohledu jiná, Kit.“

„Jiná, pche,“ pohodila hlavou. „A co bych podle vás měla tedy udělat? Vrhnout se mu do náruče? Zchladilo by to jeho zápal?“ Přidala popuzeně do kroku.

„On často mluví taky o vaší laskavosti,“ zavolal na ni Huicke, který na okamžik zůstal pozadu. „A o tom, jak starostlivě jste pečovala o manžela.“ Nemůžu jí tu začít vykládat, jak ze mě král tahá informace o tom, jak se chovala ke svému manželovi, jestli se o něj starala s patřičnou něhou a zdali mu míchala svoje vlastní masti a lektvary.

„A jak by to zrovna on mohl vědět?“ odsekla přes rameno. Posledních pár kroků ušli v napjatém tichu, Huicke jako její stín. Kateřina rázně otevřela dveře od komory. Do chodby se vylila pryskyřičná vůně a v Kateřině jako by rozpouštěla všechnu podrážděnost. Začala vytahovat různé sklenice a ampule a špunty z jejich hrdel. Tu a tam k některé čichla, do moždíře nasypala pár bylinek a začala je drtit. „Vodilka,“ řekla na vysvětlenou, když sundávala z police další malou nádobku. Otevřela ji, přičichla a spokojeně tiše povzdechla. Pak ji podala Huickeovi, aby si taky mohl vychutnat tu pronikavou vůni.

„A myrha,“ dodal on, když k vodilce přisypala další špetku sušených lístečků. „Ta mi vždycky připomene kostel.“

Kateřina zapálila kahan, do misky nad ním vložila hrudku vosku, aby se rozpustil, a mezitím dál míchala směs a opatrně přikapávala mandlový olej, pak i rozpuštěný vosk, a stále rychle míchala, aby se všechny složky spojily. „Tak,“ řekla po chvíli, když skončila a zvedla moždíř k nosu, jestli to voní správně. „Teď ukažte ty ruce.“

Huicke si stáhl rukavice. Připadám si bez nich jako nahý, ale je příjemné, jak mi jemně vtírá mast do té rozjitřené kůže. Je to jako zázrak, když se mě někdo takhle dotýká. „Vidíte, Kit,“ řekl po chvíli, „právě kvůli tomuhle vás lidé považují za neobyčejně laskavou ženu.“

„Ale to je přece spousta žen,“ řekla na to. „Ta vodilka je snad opravdu kouzelná.“

„Vy máte na bylinky opravdu nadání. I vaše tinktury pro lorda Latymera neměly daleko ke kouzlení.“ Kateřina se na něj podívala trochu zaraženě a Huickeovi připadalo, že jí po tváři přeletěl náznak strachu nebo něčeho podobného.

„Zjistil jste něco zvláštního, když jste po smrti mého muže prohlížel jeho tělo?“ zeptala se. A zase má oči jako zvíře zahnané do kouta. Čeho se jenom obává?

„Inu, jen to, že mu ten nádor v břiše docela zničil vnitřnosti. Je to hotový div, že vydržel naživu tak dlouho. Asi bych to ani neměl říkat, ale bylo by pro něj bývalo lepší, kdyby dodýchal dřív.“

Ten výraz v její tváři se vytratil.

„Vůle boží je někdy jen těžko pochopitelná,“ řekla Kateřina.

„Jak se daří Meg?“ zeptal se Huicke. „Jak přijala otcovu smrt?“

„Ne zrovna lehce. Vlastně si o ni dělám starosti.“

„Zkoušela jste jí dát pár kapek třezalky?“

„To mě nenapadlo, ale určitě to udělám.“

„Král si nedá vymluvit, že by se měla provdat za Thomase Seymoura. Myslím, že by to pro ni nebyl špatný svazek,“ řekl Huicke. Byla to jen taková bezvýznamná poznámka, vždyť jsou to zatím jen řeči, ale ona se zase zatvářila tak divně, i když teď to vypadá spíš jako zoufalství.

„Copak je, Kit?“ zeptal se opatrně. Ve vzduchu visí cosi nepochopitelného.

„Seymoura ne,“ vyhrkla. „Meg se za Seymoura nikdy neprovdá.“

„On se líbí vám?“ došlo mu s úžasem.

„To jsem neřekla.“

„Ale jako byste to měla napsané na čele.“ Opravdu, má to v očích, je to v ní vetkané jako vzor v perském koberci. A ze všech lidí na tom světě zrovna Seymour. Na to jim král nikdy nekývne, ani pomyšlení.

„Já ani nechci, aby se mi líbil. Jsem z toho hrozně zmatená, Huickeu.“

„Musíte na něj zapomenout.“

„Já vím, že musím. A vy“ – oba posledních několik vět už jen šeptali – „vy nic neřeknete, viďte že ne?“

„Ne, neřeknu. Máte moje slovo.“

Kateřina střílela pohledem sem a tam. Je jasné, že mi úplně nevěří. Zvažuje, nakolik umím být čestný. Koneckonců jsem králův felčar. A sem, do její domácnosti, mě poslal právě král.

„Proč vás král poslal, abyste se staral o mého manžela?“ zeptala se Kateřina, jako by mu četla myšlenky.

„Nemohu vám tajit pravdu, Kit,“ řekl a přikryl si dlaněmi obličej, aby skryl svou hanbu. „Král mě poslal, abych mu poskytoval zprávy o vás. On už má o vás zájem dlouho, už od té doby, co jste přišla před rokem ke dvoru jako nová dvorní dáma lady Marie. On mi to nařídil, Kit.“ A je to venku, celá ta moje ostuda jako vystavená na rynku.

„Tak vy jste vlastně špion, Huickeu?“

Doktor se zachvěl. Cítím, jak ode mě v duchu couvá, stahuje ruku s přátelstvím za záda. „Možná jsem jím byl, ale už dávno nejsem. Já už jsem váš člověk.“ Nedokážu jí ani pohlédnout do očí, raději se dívám na ty řady sklenic a nádobek se štítky v policích za ní.

Kateřina se k němu otočila zády. Huicke si v duchu četl názvy na štítcích: krtičník, tužebník, pryšec, vítod, oman, lopuch… Ticho mezi nimi bylo nesnesitelně hutné, dusivé.

„Kit,“ ozval se konečně Huicke po chvíli, „mně můžete věřit.“ V jeho hlase zazněl prosebný tón.

„Ale jak bych mohla?“

„Tenkrát jste pro mě byla cizí dáma…, ale teď vás znám.“

„Ano,“ zamumlala. „A já znám vás.“ To má asi na mysli ta tajemství, co jsme si navzájem svěřili, napadlo doktora, a trochu se mu ulevilo.

Kateřina vzala jeho rukavičky a podala mu je s otázkou: „Cítíte nějakou změnu?“

„Ano. Už to tolik nesvědí.“

„Tak už raději jeďte.“ Udělala sama krok ke dveřím. „Moje sestra už na mě čeká. Mám vám nechat přivést koně?“ Ona mě vyhání. Mám najednou v duši prázdno, chtěl bych se vrhnout na dlažbu a žebronit o odpuštění. Jenže ten její zdvořilý chlad mi nedává žádný prostor. Kráčel za ní tmavými chodbami zpátky do vstupní síně, kde hned Kateřina zavolala majordoma. „Doktor Huicke odjíždí, Cousinsi, dejte vědět podkonímu a vyprovoďte pána.“ Nastavila Huickeovi hřbet ruky k polibku.

„Přátelé?“ zeptal se jen.

„Přátelé,“ odpověděla se slabým úsměvem, ale jako by byla obklopená neprostupnou skleněnou bání.

Kateřina se procházela se sestrou v zahradách kolem sídla Charterhouse. Annina dřív rozjasněná pleť byla nyní spíš našedlá a její mateřsky kvetoucí půvab, jímž zářila před měsícem, byl tentam. Dítě potratila, ale nevzdává se naděje. „Budou další děti,“ řekla, když jí Kateřina chtěla projevit soucit.

Před chvílí sprchlo a mladé lístky se svěže třpytily. Obloha už byla bez jediného mráčku; měla tu sytou blankytně modrou barvu, jakou mívá právě po dešti, téměř kobaltovou; jarní slunce z ní svítilo, jako by už rovnou ohlašovalo léto.

„Za celý měsíc mě navštívili jen dva právníci a teď najednou hned dvě tak milé návštěvy v jediném dni,“ usmála se Kateřina.

„Mrzí mě, že jsem se tak dlouho neukázala, sestřičko,“ řekla Anna. „Byla jsem z toho potratu tak zničená, dvě neděle jsem zůstala upoutána na lože.“ Kateřina viděla její tvář proti slunci; plavé pramínky vlasů, které Anně vyklouzly zpod čepce, jí kolem hlavy svítily jako svatozář. I na okrajích všeho ostatního jako by sluneční paprsky zanechávaly Boží doteky. Dlažební kameny se leskly a okna blikotavě mrkala, jak obě ženy procházely kolem. Kateřina otevřela branku do své bylinkové zahrady a vešly dovnitř. Hrušně v sadu za plotem byly právě v plném květu, jako bělostné vlny proti modré obloze; i ten tisový živý plot se až nepřirozeně zelenal. Na každém stéble trávy visela diamantová kapka deště a všude poletovaly pěnkavy a štěbetaly asi o tom, kolik už dnes která ulovila žížal. Uprostřed zahrady v kruhovém jezírku se těsně pod hladinou mihotaly a leskly stříbřité šupiny kapříků. „Stvořila sis tady takový svůj malý ráj,“ usmála se Anna. „Člověka by ani nenapadlo, že všechen ten ruch a chaos Smithfieldu je odsud, co by kamenem dohodil.“

„To je pravda,“ přikývla Kateřina. „Někdy dočista zapomenu, že vlastně žiji v Londýně.“

Záhony bylin se rozprostíraly kolem jezírka. Byly čerstvě okopané a osázené; narudlá hlína kolem ještě vlhká a rostliny s mladými výhonky byly pečlivě označené vyřezávanými kulatými destičkami na kolících.

Sestry se usadily do stínu na kamennou lavičku, ale nohy v provlhlých střevících nastavily hřejivému sluníčku.

„Zůstaneš tady?“ napadlo Annu.

„Já nevím. Nevím, co by bylo nejlepší. Snažím se neukazovat se u dvora. Kvůli té věci s králem.

„Vypadá to, že má na tebe spadeno.“

„Vůbec to nechápu, Anno. Vždyť mě skoro vůbec nezná…“

„Znát někoho není pro manželství vůbec nutné,“ přerušila ji Anna.

„Manželství! To myslíš vážně, že by mě chtěl za manželku a ne jen za milostnici?“

„Každý ví, že náš král hledá novou královnu. A po tom debaklu s Annou Klevskou ji určitě nebude hledat v cizí zemi.“ Z věže svatého Bartoloměje se ozvalo trojí zadunění zvonu a vzápětí dolehly do zahrady i ozvěny ze vzdálenějších kostelů. „Proč ne právě ty, Kit?“ pokračovala Anna. „Jsi dokonalá. Nikdy jsi neudělala jediný chybný krok.“

„Cha,“ neudržela se Kateřina. Tajemství jí v duši rázem ztěžkla ještě víc. „Tím bych si tak jistá nebyla. Huicke si myslí, že po mně král touží jen proto, že se zdráhám, a on je zvyklý dostat hned všechno, co si usmyslí. Takže jsem pro něj něco nového.“ Kysele se zasmála. „Jen pomysli na všechny ty mladé rozkvétající dívenky, co by si mohl dopřát.“

„Ty to vážně nechápeš, Kit. Přesně to si dopřál minule a víš, jak to dopadlo. Ty ho přitahuješ právě tím, jak nejsi podobná Kateřině Howardové, ty jsi její pravý opak. Král by už znovu nesnesl, aby mu někdo nasadil parohy.“

„Nemohla bych se tomu nějak vyhnout?“

„To nevím, sestřičko. Když se budeš držet v ústraní, riskuješ, že tím naopak jeho zájem rozdmýcháš, a krom toho, lady Marie tě stejně co nevidět povolá. Chce tě mít u sebe.“

„Ach Anno,“ vzdychla Kateřina. Opřela čelo o dlaň a zavřela oči. Osedlám Pewtera a odcválám pryč, a než se kdo naděje, začnu úplně nový život, stanu se někým jiným.

„Jen si představ, jakou radost by z toho měla naše matka, kdyby žila… Z toho, že se ti dvoří sám král.“

„Nu ovšem, naše ambiciózní matka! Proč nemohu aspoň jednou udělat to co ty, Anno, a provdat se z lásky?“

„Ale stát se královnou, Kit…, no vážně, proč bys to měla odmítat?“

„Čekala bych, že právě ty budeš vědět nejlíp, jaké to asi je, být Jindřichovou královnou. Bylas přece u toho. Viděla jsi, jak všechny dopadly. Kateřina Aragonská zavřená nadosmrti ve vlhkém hradu v jakémsi zapadákově, i dceru jí sebrali, Anna Boleynová, to snad ani nemusím zmiňovat, o Janu Seymourovou se nikdo pořádně nepostaral, takže ji zabila horečka omladnic…“

„Ale Kit, hodně žen přece podlehne horečce omladnic. Z toho dost dobře nemůžeš obviňovat krále,“ skočila jí Anna do řeči.

Má pravdu, budoucím matkám je smrt vždycky v patách. „No dobře, ale dál: co tedy Anna Klevská, ta unikla popravčímu špalku jen proto, že souhlasila s anulací sňatku, a ta chudinka malá Howardová…“ Kateřina se odmlčela. „Byla jsi u toho, Anno, celou dobu, všechny jsi je znala, všechno jsi to viděla.“ Ještě chvíli a uštědřím snad sestře políček.

„Jenže ty nejsi jako ony, Kit. Ty jsi moudrá a laskavá.“

Co by si asi Anna pomyslela, kdyby věděla, že jsem se oddala katolickému vzbouřenci a vlastnímu manželovi podala smrtelnou dávku drogy. „Rozumná,“ vzdychla, „to tedy určitě.“

„Já tím myslím, že se nenecháš ovládnout svými emocemi.“

„Jistě že ne.“ Ale hlavu mám plnou Seymoura.

„Pamatuješ se, Kit,“ zeptala se Anna, „jak jsme si kdysi na Rye hrávaly na královny?“

„No ovšem,“ pousmála se Kateřina. Před sestřinou odzbrojující sladkou bezstarostností se i ta má zloba rychle rozpustí. „Jak jsem měla svatební šat z prostěradla a ty jsi mě provdala za našeho psa.“

„A ty papírové korunky, co nám nechtěly držet na hlavě… Jak se ten pes jmenoval? Nebyla to Dulcie?“

„Ne, tu si už nepamatuji. Tu jste museli mít až poté, co jsem se vdala za Eduarda Borougha. To musel být ještě starý Leo.“

„No ano, máš pravdu, Leo, co jednou pokousal lazebníkova syna, viď?“

„Na to už jsem taky zapomněla… Leo byl vlastně Willův pes. A nebylo divu, že kousal,“ řekla Kateřina. „Wiĺl to zvíře určitě učil samé špatnosti.“

„A pamatuješ, jak si na sebe jednou Will navlékl matčiny červené damaškové šaty a předváděl, jak kardinál v kapli upustil ten velký stříbrný kříž?“ zasmála se vlastní vzpomínce Anna. „Zůstal pak už napořád trochu pokřivený. Nemohla jsem se na něj později při modlitbách ani podívat, abych se nerozesmála.“

„A taky jak jsi mi jednou omylem šlápla na vlečku z prostěradla a vrazila jsi do sluhy se džbánkem vína a ten mu vyletěl obloukem z ruky.“ To Annino veselí je nakažlivé. Vždycky jsme se spolu hodně nasmály, když jsme nemusely být s matkou u dvora a chovat se vybraně, jak nejlépe jsme jen uměly.

„Jejda, málem bych zapomněla,“ řekla najednou Anna. „Něco pro tebe mám, od Willa.“ Zašátrala v záhybech šatů, vytáhla malý kožený váček a podala jej Kateřině.

Kateřině se stáhlo hrdlo, jako by jí v něm uvízl velký kámen. Vím, co v něm je, nemusím se ani dívat. Matčin křížek.

„Proč ho měl Will u sebe?“

„Na opravu.“ Kateřina vstala a zadívala se k bylinkovému záhonu, aby jí sestra neviděla do tváře. Proč mi ho nepřivezl sám? Takže se mnou jen tak flirtoval. Pohrával si s představou, že svede vdovu. Seber se, děvče, napomenula se v duchu. Vždyť ho sotva znáš.

„A ještě tu mám dopis,“ podala jí najednou Anna složený list. „Proč je na něm Seymourova pečeť?“

„Nemám tušení, Anno,“ hlesla Kateřina a zastrčila list do rukávu.

„Copak ty si ho nepřečteš?“

„To nebude nic důležitého, nejspíš jen účet od zlatníka.“ Bojím se, že mi ten dopis propálí v šatech díru. „Pojď, ukážu ti, co jsem už letos zasadila a vysela. Tady je mandragora na zánět ucha a na dnu. Vidíš, jak jsem si je všechny pěkně označila?“ Představila si v duchu kořínky mandragory jako malá pohřbená tělíčka, která se konečky natahují hloub a hloub do tmavé hlíny. „Říká se, že čarodějky z ní umějí uvařit nápoj lásky,“ dodala bůhvíproč.

„A může to opravdu někoho očarovat tak, aby se zamiloval?“ zeptala se Anna. Oči při tom měla navrch hlavy.

„Ale to víš, že to jsou jen nesmysly,“ vyhrkla Kateřina.

„A digitalis?“ ukázala Anna na další cedulku. „Co je to?“

„Obyčejný náprstník,“ řekla Kateřina. Uvědomila si, že teď cítí kolem hrdla tlak. Jako by ze mě chtěl Johnův duch vymáčknout poslední dech. „Ten léčí bolesti v játrech a žal,“ řekla trochu přiškrceně.

„A taky se mu říká zvonky mrtvých, že?“

„Ano.“ V Kateřině začala bobtnat netrpělivost, ale sestra se vyptávala a vyptávala.

„A proč?“

„Protože velká dávka může člověka zabít,“ odsekla. „Je to jed! Všechny ty kytky jsou jedovaté, Anno. Třeba tady, podívej, blín – ten ti pomůže od bolesti zubů, když ho budeš pálit nad plamenem a vdechovat kouř.“ Vždyť už na ni málem křičím, ale nedokážu se ovládnout. „A tady zase bolehlav,“ utrhla snítku a zamávala jí sestře před očima, „ten když se smíchá s čistcem a s fenyklovým semínkem, tak uklidní i šílence. Ale u každého z těchhle léků stačí jediná kapka navíc, a i dospělý, silný a zdravý chlap se může loučit se životem!“

„Kit, co to do tebe vjelo?“ Anna ji pohladila po zádech, vlídně, starostlivě.

„Já nevím, Anno, já nevím.“ Cítím ten dopis pod rukávem na holé kůži, myslím, že se mi tam udělá vyrážka nebo mě popálí, ne, vypálí mi na ruce znamení, nesmazatelné jako námořnické tetování. „Nejsem ve své kůži.“

„Jsi ještě plná žalu…, není divu. A to všechno kolem krále…“ Nechala zbytek věty viset v prázdnu.

Kateřina neodpověděla.

Když se Anna rozloučila a odešla, vytáhla Kateřina dopis. Držela ho konečky prstů jen za krajíček, jako by se bála, že by mohl být napuštěný jedem. To prý umějí Italové. Měla bych ho hodit do ohně, bez čtení, nikdy se nedozvědět, co v něm bylo, tvářit se, že jsem Thomase Seymoura nikdy nepoznala, a možná by ve mně ustalo to pulsování, když na něj jen pomyslím. Je to jako posedlost, ani nevím, co v takové chvíli dělám.

Přejela prsty po pečeti, po znaku spojených křídel rodu Seymourů. Děsím se, že to nebude nic víc než jen pár zdvořilých frází, a zároveň mám hrůzu z toho, že tam něco víc bude.

Rozlomila vosk, rudé úlomky spadly do trávy, a rozložila papír. Slyším vlastní zrychlený dech. Rukopis má kostrbatý, neladí to s tím, jak ho vnímám, jak mi připadá elegantní a dokonalý. Je vůbec takový, jakým se zdá být? Ale jakým se vlastně zdá být? Jak je možné, že já, která mám vždycky jasný názor, jsem z tohohle muže najednou tak popletená? Z klikyháků na papíře vyskočilo slovíčko láska a Kateřině při pohledu na něj poskočilo srdce, jako když se zatřepetá ptáček v síti.

Má paní, lady Latymerová,

především prosím přijměte mou nejupřímnější omluvu za ten dlouhý čas, jenž uplynul, než jsem byl schopen Vám Váš přívěšek vrátit. Velmi jsem váhal, zda Vám jej doručit osobně, ale neodvážil jsem se z obavy, že by to vypadalo příliš drze. A také jsem měl pocit, jako bych u sebe nosil kousek Vás, má paní, i když to byla jen chabá útěcha. Bůh ví, jak jsem toužil po zámince spatřit Vás opět, avšak bál jsem se, že při pohledu do Vaší rozkošné tváře nedokážu ovládnout cit lásky k Vám, jenž ve mně hluboce zakořenil a nyní roste a košatí v mém srdci. A děsil jsem se, že byste mne odmítla. I nyní se toho děsím.

Co mne ovšem nejvíce znepokojuje, jsou plány krále Jindřicha – často se mnou mluví o tom, jak si přeje, abych se oženil s Vaší drahou Margaret. Pakliže to nařídí, budu zcela ztracen. Jeho úmysly s Vámi, o nichž se tolik mluví – celým palácem se nesou ty řeči jako ptačí štěbetání, mě rovněž naprosto ubíjejí, a mohu se jen modlit, aby se jeho náklonnost co nejdříve odvrátila jiným směrem.

Nikdy jste mi nedala naději očekávat, že budete mé city opětovat, ale nemohu jinak než se Vám z nich vyznat, neboť kdybych to neučinil, žil bych zbytek života s vědomím, že jsem nebyl upřímný k jediné ženě, která kdy skutečně vstoupila do mého srdce. Musím Vás vidět, sic zchřadnu a umru. Prosím Vás na kolenou, vyhovte tomuto mému jedinému přání.

Čekám na Vaši odpověď.

Váš navždy pokorný služebník,

Thomas Seymour

Kateřina zhluboka vydechla, strnulá jako socha, až na to zběsilé bušení srdce, tak zběsilé, že jej cítila až ve špičkách prstů, v břiše hejno motýlků, kolena jako z tvarohu, já se snad rozpustím. A ještě jeden výdech. Vůbec se nepoznávám. V chodbě je slyšet kroky. Než si uvědomila, co vlastně dělá, letěl zmačkaný dopis do ohně v krbu. Dívala se na něj, jak okamžitě vzplál, pak se zkrabatil, zčernal a jen několik žhavých cárů se zvedlo do výšky a letělo komínem pryč.

„Copak je to?“ zeptala se kuchařka, když Jethro postavil těžkou bedýnku na kuchyňský stůl.

„To zase poslali pro lady Latymerovou z paláce. Jsou z toho cítit ryby,“ řekl chlapec.

„Tak to otevři,“ pobídla ho Dot, která tu právě rozpouštěla zbytky svíček a nalévala vosk do forem. Zrovna chtěla kotlík s voskem postavit na stůl, ale zavadila jím o okraj desky a vosk vyšplíchl na podlahu a udělal na dlaždicích několik velkých bělavých kaněk. Dot si v duchu vyhubovala, nemehlo jedno!

„Dot!“ vyjekla současně i kuchařka. „Už zase? Honem to ukliď!“

Dívka popadla nůž a začala vkleče odloupávat vosk z podlahy. Těch dvou kluků, co se mi posmívají ode dveří, si ani nevšimnu.

„Ty máš teda sulcový prsty,“ prohlásil jeden z nich s přimhouřenýma očima. V ruce držel za krk mrtvou husu. Dot se neudržela a vyplázla na něj jazyk. Vosk byl ještě měkký, takže jej ostřím odškrábala v pěkných hoblinkách. Naházela je do kotlíku a postavila na polici. Nechám si to raději na jindy.

Pomocník vypáčil víko bedny a pod ním se objevila spousta ústřic uložených v ledu obaleném pilinami. Všichni ucítili silný slaný, jakoby samičí pach. Takhle tedy asi voní moře, pomyslela si Dot. Nikdy moře neviděla, ale od té doby, co jí Meg přečetla legendu o Tristanovi a Isoldě, o tom, jak se do sebe zamilovali na palubě lodi, jí myšlenky na moře uvízly v mysli. Kolikrát už jsem od té doby stála na břehu Temže, poslouchala křik racků a zkoušela si představit, jaké to asi je, když člověk až k obzoru vidí jen vodu, na všechny strany. Nevím, je to dost nepředstavitelné.

„Co s tím vším budeme propána dělat?“ spráskla ruce kuchařka.

„Paní je určitě nechá odnést ke svatému Bartoloměji, aby je tam rozdali chudým,“ řekl majordomus Cousins. „Zrovna včera mi dala zásobu mastí, abych je tam odnesl. Potýkají se tam prý s kurdějemi. Tak vezmu i ty ústřice, vy si jen odložte stranou tolik, co můžete upotřebit, paní kuchařko. Jethro mi s tím pak pomůže.“

„Dobře, nachystám je v pátek k obědu a vy můžete zbytek rovnou odnést.“ Kuchařka hned začala skládat ústřice z bedny do mísy. Dot vzala jednu z nich do ruky. Škeble byla drsná a studená. „Polož to zpátky,“ bafla na ni kuchařka. „Než to všechno rozsypeš po zemi. Dot upustila ústřici do mísy. „Co tedy mají znamenat všechny tyhle dary z paláce, Cousinsi?“ zeptala se kuchařka o něco tišeji. „Myslíte, že král chce opravdu…“

„Nám nepřísluší, abychom se tím zaobírali,“ přerušil ji Cousins.

„Zato se musíme zaobírat naším dalším živobytím. Lady Kateřina nebude dál držet tuhle domácnost, jestli se provdá za krále.“

„Lady Latymerová nás rozhodně nenechá o hladu,“ namítl Cousins. „Postará se o nás. Ona není z těch, co klidně svou čeládku propustí.“

„To je svatá pravda,“ přitakala kuchařka.

„Já jsem už ale stejně dal známým vědět, že si hledám novou službu,“ ozval se pomocník, který před chvílí začal škubat husu a teď už stál v hromadě peří. „Kuchyňský účetní na Bermondsey Courtu prý říkal, že budou potřebovat dalšího pomocníka na drhnutí nádobí. To budu radši dělat takovouhle práci, než abych skončil s kurdějema jako ti nešťastníci u svatýho Bertíčka.“

„Ale ona se přece za krále vdávat nebude,“ ozvala se Dot. „Vždyť jsou to jenom povídačky. Král přece dává dárky kdekomu a pořád.“ Však já dobře vím, že ani velmi urozené dámy jako naše paní se nestanou královnou jen tak. To se děje akorát v pohádkách.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Královnin gambit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.