Nakladatelství děkuje za pomoc při transkripci čínských jmen panu Zdeňku Škrdlantovi.

《解密》, 2002

Copyright © Mai Jia, 2002

Translation © Jan Sládek, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-715-6

Na počátku

1.

Muž, jenž v roce 1873 opouštěl na malém černém trajektu Tchung-čen, aby se v zahraničí věnoval studiu, byl nejmladším členem sedmé generace proslulé rodiny obchodníků se solí. Její členové byli známí jako Žungovi z Ťiang-nanu. Když odjížděl, říkali mu Žung C’-laj, ale po návratu si nechal říkat John Lillie. Pokud máme věřit pozdějšímu vyprávění lidí, John Lillie byl prvním členem rodiny Žungových, jenž se rozhodl vzepřít se rodinné tradici a místo toho, aby se věnoval obchodu, vydal se na akademickou dráhu — což stejně jako jeho zanícené vlastenectví úzce souviselo s dlouhými léty strávenými mimo vlast. Je ovšem třeba říct, že když ho rodina vybrala, aby jel do cizí země, rozhodně to nebylo proto, že by toužila po nějaké zásadní změně v zaběhaných zvyklostech a tradicích. Jediným důvodem byla naděje, že Johnova cesta může babičce Žungové o něco prodloužit život.

Babička Žungová se v mládí osvědčila jako skvělá matka: během dvou desítek let přivedla na svět devět synů a sedm dcer a všechny její děti se dožily dospělosti. Její početní potomci položili základy velkého bohatství rodiny Žungových, čímž jí zajistili neotřesitelnou pozici hlavy celého rozsáhlého klanu. Díky pozorné a láskyplné péči svých dětí, vnuků a vnuček se dožila podstatně vyššího věku, než by se dalo za běžných okolností očekávat, ale šťastná nebyla. V noci ji často trápily zlé, zmatené sny a budily ji ze spánku. A jako by nestačily noci naplněné trýznivými výkřiky, noční můry ji často pronásledovaly i během celého následujícího dne. V dobách, kdy trpěla svými nočními představami, jí celá početná rodina včetně jejích vlastních potomků připadala jako nesnesitelná přítěž — a ještě víc ji tížil nesmírný rodinný majetek. Místností se rozléhal vyděšený jekot připomínající křik havranů, jenž dokázal rozechvět i jinak klidně plápolající plameny v železném koši s ohněm. Ráno pak do sídla rodiny Žungových přicházelo několik místních učenců, od nichž se čekalo, že nabídnou výklad stařeniných snů. Všichni se snažili, jak nejlépe uměli, ale postupně se stále jasněji ukazovalo, že jejich pomoc není k velkému užitku.

Znalci a vzdělaní lidé se v domě Žungových střídali jak na běžícím pásu, ale největší dojem ze všech vykladačů snů na babičku Žungovou udělal mladík, jenž teprve nedlouho předtím přistál v Tchung-čenu po dlouhém pobytu kdesi za mořem. Nejen že velmi přesně interpretoval smysl stařeniných snů, ale někdy se zdálo, že dokáže velmi jasnozřivě posoudit i význam jednotlivých postav z budoucnosti. V důsledku jeho značného mládí ho ale lidé nebrali příliš vážně a nevěřili jeho vykladačským schopnostem, které považovali za příliš povrchní — ostatně samotná babička Žungová často říkávala, že „využívat služeb mladíků, jimž ještě teče mléko po bradě, nepřináší nikdy nic dobrého“. Všichni se shodovali, že při vykládání snů si vede velmi dobře, ale když přijde na věštění budoucnosti, jeho schopnosti jsou stále ještě velmi nedokonalé. Pokud hned zpočátku sešel z cesty, později už nedokázal najít správný směr. Po pravdě je třeba přiznat, že stařeniny sny z první části noci mu při vykládání nedělaly velké potíže, ale se sny, které se jí zdály před úsvitem, si nevěděl rady. A ještě bezradněji působil, když měl vykládat sny ukryté ve snech. Sám upřímně přiznával, že vykládání snů ani věštectví nikdy nestudoval a že to málo, co umí, se naučil pozorováním a soustředěným nasloucháním svému dědečkovi. V minulosti se navíc podobnými věcmi zabýval jen příležitostně, a proto se rozhodně nepovažoval za odborníka.

Babička Žungová pomalým pohybem odsunula zasouvací dveře a s pohledem upřeným na stříbrné ingoty vyrovnané do malé hromádky mladíka požádala, aby svého dědečka přiměl k cestě do Číny. Dostalo se jí ale jednoznačně zamítavé odpovědi: něco podobného není v žádném případě možné. A to hned ze dvou důvodů. Především, mladíkův dědeček je velmi bohatý muž a už dávno ztratil zájem o peníze, natož aby se kvůli nim vydával z domu. Navíc měl na zádech už dlouhou řadu křížků a představa cesty za oceán by ho jistě k smrti vyděsila. Mladík ale nechtěl svou bohatou klientku zcela odmítnout, a tak přispěl alespoň radou: pokud chce babička Žungová získat schopného vykladače snů, ať vybere nějakého člena rodiny a pošle ho na studia do zahraničí.

Když nemůže Mohamed k hoře, musí hora k Mohamedovi.

Babička Žungová ale měla bezpočet potomků, a tak najít vhodného kandidáta — navíc pro takto zodpovědný úkol — nebylo nijak snadné. Při výběru se musela zohlednit dvě hlavní kritéria, bez nichž by plán nikdy nemohl fungovat. Ten, jehož pošlou studovat za moře, musí být babičce Žungové oddaný, aby se pro ni nezdráhal podstoupit značnou oběť spojenou s dlouhým pobytem mimo vlast, daleko od svých blízkých. Navíc muselo jít o inteligentního jedince s hlubokým zájmem o studia, aby si dokázal co nejdříve — a pokud možno co nejlépe — osvojit složité techniky interpretace snů a schopnosti věštění. Po dlouhém zvažování a posuzování všech možných příbuzných babička a spolu s ní celá rodina pro obtížný úkol vybrala dvacetiletého vnuka jménem Žung C’-laj. A tak se Žung C’-laj vydal přes moře za vzděláním. V kapse ho hřál doporučující dopis od neznámého mladého cizince a na ramenou mu seděla tíže nesnadného úkolu: co nejrychleji najít způsob, jak co nejvíce prodloužit ubohé babičce život. Měsíc po jeho odjezdu se jedné bouřlivé noci parník, na jehož palubě se plavil i Žung C’-laj, divoce kymácel ve vzdutých vlnách. Babičce Žungové se v tutéž noc zdálo, že loď byla při tajfunu potopena a její vnuk se proměnil v potravu pro ryby. Živý sen ji zcela ovládl a nesmírně ji vyděsil — doslova jí vyrazil dech. Stařena přestala dýchat a poté následovala zástava srdce. Sen stařenu připravil o život. Zemřela ve spánku. Mladík absolvoval dlouhou a obtížnou cestu, na jejímž konci jej kromě setkání s novým učitelem, jemuž s patřičnou úctou odevzdal svůj doporučující dopis, čekala zpráva o babiččině smrti. Informace vždy putují daleko rychleji než lidé. Ze zkušenosti víme, že dokážou předběhnut i toho nejrychlejšího běžce a do cíle dorazí pokaždé první.

Starý muž si mladíka, jenž k němu dorazil z tak vzdálené země, změřil pátravým pohledem, jímž by snadno srazil i ptáka letícího vysoko ve vzduchu — alespoň mladíkovi to tak připadalo. Starce ten exotický student, jenž ho navštívil na sklonku jeho dlouhého života, zaujal a rád by ho přijal za svého žáka. Žung C’-laj si vstřícnosti a ochoty starého učitele vážil, ale po babiččině smrti neviděl ve studiu ezoterických umění žádný smysl. Dlouho vše zvažoval a nakonec se rozhodl pro návrat domů. Pak se ale něco stalo: čekal na loď, jež by ho odvezla do vlasti, a seznámil se s dalším Číňanem studujícím na vysoké škole, kde učil dědeček mladého vykladače babiččiných snů. Nový známý ho vzal na několik přednášek, po jejichž absolvování se Žung C’-laj rozhodl, že přece jen zůstane. Zjistil totiž, že se musí a chce mnoho učit. Bydlení hledat nemusel, ubytoval se v pokoji druhého Číňana. Přes den společně navštěvovali — spolu se studenty z Bosny a Turecka — přednášky z matematiky a geometrie a v noci chodili s jedním starším studentem z Prahy na koncerty. Žung C’-laj si pobyt na škole tak užíval, že si vůbec neuvědomoval, jak rychle utíká čas. Když konečně dospěl k rozhodnutí, že by se měl vrátit domů, s překvapením zjistil, že od jeho odjezdu uplynulo celých sedm let. Na podzim roku 1880 se Žung C’-laj nalodil spolu s několika desítkami sudů mladého vína na loď a vydal se na dlouhou cestu opačným směrem, než jakým před sedmi lety připlul. Než uprostřed zimy konečně dorazil domů, mladé víno dozrálo a získalo lahodnou chuť, jež by neurazila ani skutečného milovníka a znalce.

Z mnoha svědectví obyvatel Tchung-čenu víme, že rodina Žungových se za sedm let C’-lajových studií v zahraničí vůbec nezměnila — klan Žungových byl stále klanem Žungových, obchodníci se solí stále obchodovali se solí, rodinné jmění se nepřetržitě rozrůstalo a pokladnice se plnily stejně rychle jako dřív. Změnil se pouze mladý muž, jenž se na babiččinu žádost vydal na studia do zahraničí — už nebyl tak úplně mladý, a navíc se vrátil se skutečně neobyčejně zvláštním jménem: Lillie. Ale nešlo zdaleka jen o to, že si nechal říkat John Lillie. Ze vzdálené země si přivezl řadu divných zvyků: zbavil se obvyklého copu, místo dlouhého pláště z hedvábí nosil krátký kabátek, ohromoval zálibou v pití vína barvy krve, když mluvil, co chvíli mu z úst vylétala slova znějící jako švitoření ptáků a tak podobně. Ze všeho nejpodivnější ale bylo, že za nic na světě nedokázal snést vůni soli — když ho během procházek přístavem nebo při návštěvě obchodu v nose polechtal zápach soli, okamžitě se mu udělalo nevolno, začal se dávit a několikrát se dokonce pozvracel — pokud měl prázdný žaludek, z úst mu vycházely jen odporně hořké žaludeční šťávy. Nikdo nechápal, jak je možné, že syna obchodníka se solí tak silně odpuzuje její vůně. Všichni se jeho nevysvětlitelného odporu děsili a hleděli na něj skoro jako na člověka, jenž si ze zámoří přivezl nějakou neznámou, ale nesmírně nebezpečnou nemoc. Žung C’-laj později vysvětlil, co se mu stalo — během plavby přes oceán nešťastnou náhodou spadl přes palubu a spolykal tolik slané vody, že málem zemřel, a tento hrůzný zážitek se mu navždy zadřel pod kůži, pronikl mu až do samého morku kostí. Od onoho děsivého okamžiku na lodi neustále žvýkal čajové lístky, bez nichž by cestu domů nejspíš nezvládl. Vysvětlit, co se mu stalo a proč si tak silně zošklivil sůl, nebylo nijak obtížné, ale přesvědčit všechny známé i neznámé, aby se s jeho nečekanou zvláštností smířili, bylo něco docela jiného. Všichni si kladli stejnou otázku: jak chce pro všechno na světě řídit podnik rodiny obchodující se solí, když nemůže vystát její vůni? Přece nemůže v jednom kuse chodit s ústy plnými čajových lístků. Jak by potom řídil své podřízené a rozdával příkazy?

Všichni chápali, že jde o velmi nepříjemný problém, který nebude snadné rozlousknout.

John měl ale při vší smůle se solí také velkou dávku štěstí. Ještě než odjel na studia do ciziny, jeho babička Žungová rozhodla — a stvrdila to také písemně —, že mu odměnou za jeho obětavost a věrnost rodině připadne všechno stříbro uložené v místnosti za posuvnými dveřmi. John takto získané peníze využil skutečně velmi dobře: v hlavním městě provincie známém jako město C založil nový vzdělávací ústav, který nazval Lillieho škola matematiky.

A právě ta se stala předchůdkyní slavné univerzity N.

2.

Univerzita N se proslavila ještě v dobách, kdy ji všichni znali jako Lillieho školu matematiky.

Prvním člověkem, díky němuž se zapsala do povědomí široké veřejnosti, byl samotný zakladatel: John Lillie. Přestože mu to všichni usilovně vymlouvali, k všeobecnému údivu trval na tom, aby na jeho škole mohly studovat i ženy, což bylo do té doby něco naprosto nepředstavitelného. Není tedy divu, že během prvních let své existence škola budila značný zájem a všichni ji vnímali jako místní kuriozitu — někteří jako peep show. Nikdo, kdo se z nějakého důvodu vydal do hlavního města provincie, si nenechal ujít alespoň krátkou zastávku u školy, kde s vytřeštěnýma očima sledoval úchvatné představení. Pánové postávali před vstupem do školy a měli pocit, jako by se procházeli čtvrtí červených luceren. V oněch dobách stále ještě vládly feudální zvyky a samotný fakt, že na škole mohou studovat i osoby ženského pohlaví, by zcela stačil k tomu, aby ji úřady bez milosti zavřely. Proč se tak nestalo a škola mohla pokračovat ve vyučování studentů i studentek, je dodnes záhadou, pro kterou existuje řada různě přesvědčivých vysvětlení — tím nejlepším je nejspíš vliv rodiny Žungových, jejíž oficiální rodokmen patřil k nejdelším v celé provincii. Když se na něj pozorně podíváme, zjistíme, že všechny studentky z prvních let působení Lillieho školy patřily k hlavní větvi rodiny Žungových. S velkou pravděpodobností se dá předpokládat, že ctihodní vládci rodinného klanu argumentovali asi takto: co je komu do toho, jestli chceme kazit své vlastní dcery? A jak se později ukázalo, bylo to zdůvodnění více než dostačující. A protože na škole studovaly pouze dívky z rodiny Žungových, Lillieho škola se vyhnula nejtvrdší kritice a přes protesty mnoha spravedlivě pohoršených občanů přežila. První léta školy se dají snadno přirovnat k dospívání dětí: provázela je spousta křiku a její existenci nebylo možné přehlédnout. Netrvalo dlouho a Lillieho škola matematiky byla skutečně slavná.

Druhou osobou, jež přispěla k proslulosti školy a zajistila jí uznání veřejnosti, byl rovněž člen rodiny Žungových. Bylo to dítě, jež se narodilo ze vztahu staršího bratra Johna Lillieho s mladou konkubínou. Vzal si ji, přestože mu bylo již hodně přes šedesát let. Narodila se jim dcerka a John Lillie tak získal neteř. Na svět přišla s neobvykle velkou kulatou hlavou, ale jinak na ní nebylo možné shledat sebemenší vadu; šlo o velmi inteligentní dívku. Již velmi záhy začala udivovat svou neobyčejnou bystrostí, která se projevovala především ve všech oblastech souvisejících s matematikou či třeba jen obyčejnými počty. Na Lillieho školu matematiky vstoupila již v jedenácti letech a ve dvanácti se zúčastnila soutěže v počítání s počitadlem — jejím soupeřem byl jeden z nejzkušenějších počtářů na celé škole. Lidé nevěřili vlastním očím, když viděli, jak rychle sčítá, odčítá, dělí a násobí; dvě čtyřmístná čísla vynásobila rychleji, než by si člověk stačil odplivnout. Matematické problémy, nad nimiž si ostatní dlouho lámali hlavu, dokázala rozlousknout jak přezrálý ořech. Mnohé z těch, kteří jí kladli různé složité matematické otázky, její rychlé a vždy správné odpovědi neskutečně dráždily. Našli se dokonce tací, kdo tvrdili, že podvádí a řešení má předem připravená, ačkoliv nikdo netušil, jak by něco takového mohla dokázat.

Jistý slepec, jenž se živil věštěním budoucnosti z tvaru lidské hlavy, jednou prohlásil, že podobní géniové se rodí jen jednou za tisíc let.

V sedmnácti letech se vydala na cestu kolem půlky světa — společně se svou sestřenicí, která se chystala na studia univerzity v Cambridgi. Když na palubě zaoceánské lodi vplouvaly do londýnského přístavu zahaleného v husté mlze, sestřenice (jež od mládí ráda a často skládala básně) zážitek popsala zhruba následujícími verši —

Se svolením mocných vln,

přistávám u břehů Británie.

Velké Británie,

Velkolepé Británie,

jejíž krásu nemůže skrýt ani mlha…

Nadanou dívku probudilo sestřenčino mumlání — své básně si totiž vždy ráda přeříkala pěkně nahlas, aby slyšela, jak znějí. Zamžourala na ni rozespalýma očima, podívala se na zlaté hodinky a řekla: „Na moři jsme strávily třicet devět dnů a sedm hodin.“

Hned nato se dívky pustily do oblíbené matematické hry, přesně jak byly zvyklé a jak to měly obě rády:

„Třicet devět dnů a sedm hodin je…?“

„Devět set čtyřicet tři hodin.“

„Devět set čtyřicet tři hodin je…?“

„Padesát šest tisíc pět set osmdesát minut.“

„Padesát šest tisíc pět set osmdesát minut je…?“

„Tři miliony tři sta devadesát čtyři tisíc osm set vteřin.“

Podobné matematické přestřelky neodmyslitelně patřily k jejímu životu — lidé ji brali jako chodící počitadlo; očekávali, že bez ohledu na to, jak obtížnou otázku jí položí, vždy okamžitě přispěchá se správnou odpovědí. Jako by ji tahala z klobouku. Neustálým procvičováním se ještě více zdokonalovala a postupně dosáhla tak mimořádných schopností, že jí lidé začali říkat „Počtářka“. Někteří, zejména ti, kteří si všímali také její neobvykle velké hlavy, jí přezdívali „Počtářská hlavička“. Všichni uznávali, že v práci s počitadlem nemá rovného. Zdálo se, jako by se v ní soustředily všechny matematické zkušenosti a znalosti nastřádané mnoha generacemi obchodnické rodiny Žungových; jako by se množství vědomostí nějakým zázrakem zhutnilo v neskutečnou kvalitu.

Záhy po nástupu na univerzitu v Cambridgi se ukázalo, že kromě svých matematických schopností, jichž rozhodně neubývalo, právě naopak, má ještě další předpoklady, o kterých neměl nikdo — ani ona sama — do té doby nejmenší tušení. Takřka okamžitě se projevil její talent na jazyky. Zatímco ostatní studenti pracně memorovali slovíčka a snažili se vtlouct si do hlavy složité gramatické poučky, ona se jazyky učila zcela přirozeně od svých nových přátel — a navíc k všeobecnému údivu stále rychleji. Každý semestr si našla novou spolubydlící — pokaždé z jiné země — a na jeho konci mluvila jejím jazykem. Plynně a s hlubokou znalostí idiomatiky. Na této metodě osvojování cizích jazyků samozřejmě není nic objevného ani neobvyklého — používá ji spousta lidí a většinou spolehlivě funguje. U naší dívky ale udivovala neobyčejná rychlost, s jakou si osvojovala další jazyky, a také způsob, jakým je ovládala. Za několik let se naučila sedm cizích jazyků, jimiž nejenže mluvila, ale také četla a psala. Jednou v univerzitním kampusu potkala tmavovlasou dívku, kterou z nějakého neznámého důvodu oslovila. Když zjistila, že jí nerozumí, postupně vyzkoušela všech sedm jazyků, jež si v předešlých letech osvojila, ale k ničemu to nevedlo. Ukázalo se, že neznámá studentka právě přijela z Milána a mluví pouze italsky. Jakmile to naše výjimečně talentovaná dívka zjistila, okamžitě ji požádala, zda by s ní sdílela společný pokoj. Během následujícího semestru se začala zabývat tajemstvím Newtonova Matematického mostu.

Newtonův Matematický most je jednou z nejznámějších zajímavostí a pamětihodností Cambridgeské univerzity. Most je sestaven ze sedmi tisíc sto sedmdesáti sedmi dřevěných, různě velkých dílů, které se protínají v deseti tisících dvou stech devadesáti devíti bodech. Kdybyste je chtěli ve všech průsečících spojit, potřebovali byste přinejmenším deset tisíc dvě stě devadesát devět hřebíků. Newton ale všechny hřeby hodil do řeky Cam a most postavil tak, že drží jen vlastní vahou a zemskou přitažlivostí — čímž stvořil jeden z matematických divů. Studenti na matematické katedře Cambridgeské univerzity se dlouhá desetiletí snažili rozlousknout tajemství samonosného mostu — přesněji řečeno snažili se narýsovat jeho co nejpřesnější repliku. Nikomu se to nepodařilo. Řada studentů dokázala „postavit“ most za použití více než tisíce hřebů, ale pod tisícovku se dostalo jen několik matematických hlav. Originálu se nejvíc přiblížil jistý Islanďan, jenž si vystačil s pěti sty šedesáti jedním hřebem. Slavný matematik profesor sir Joseph Larmor (v té době působící jako předseda Newtonské matematické společnosti) prohlásil, že každý, kdo dokáže přijít s návrhem využívajícím méně hřebů než zmíněný islandský student — byť třeba o jeden jediný —, bude za své úsilí a nadání oceněn doktorátem z matematiky. A přesně tak se „Počtářská hlavička“ dostala k diplomu potvrzujícímu absolvování doktorandského studia matematiky na univerzitě v Cambridgi. Podařilo se jí sestavit model Matematického mostu, který potřeboval jen tři sta osmdesát osm hřebíků. Po skončení slavnostního obřadu se zastavila s jedním z vedoucích katedry, s nímž se pustila do diskuze v italštině — jen aby ukázala, jak dokonale zvládla další jazyk.

To vše se stalo během pátého roku studia v Cambridgi, když jí bylo dvacet dva let.

Následujícího roku ji na univerzitě v Cambridgi navštívili dva bratři, kteří snili o tom, že pozvednou lidskou rasu a umožní lidem cestovat vzduchem; jejich nadšení, odvaha a vize ji natolik uchvátily, že s nimi odcestovala do Ameriky. O dva roky později se v Severní Karolíně odlepilo od země první letadlo; úspěšně se vzneslo na písečné duny a vystoupalo k obloze. Na spodní části trupu letadla byla stříbrnými písmeny zapsána jména nejvýznamnějších lidí, kteří se podíleli na návrhu a stavbě stroje. Ve čtvrtém řádku stálo:

Křídla letadla navrhla: Lillie „Počtářka“ Žungová, z města C v Číně.

Lillie „Počtářka“ Žungová bylo jméno, které naše nadaná matematička používala během pobytu na Západě, ale při pohledu do análů rodiny Žungových zjistíme, že se jmenovala Jou-jing Žungová — a že byla potomkem již osmé generace. Muži, kteří ji odvedli do Spojených států a ukončili tak její studia na univerzitě v Cambridgi, byli průkopníci létání se stroji těžšími než vzduch, jistí bratři Wrightové.

Jestliže lze říct, že létající stroj bratrů Wrightových vynesl její jméno do nebe, ona sama vynesla pověst Lillieho školy matematiky až ke hvězdám. Po skončení občanské války si uvědomila, že osud jejího národa je více než nejistý, a rozhodla se pro návrat do vlasti, kterou nechtěla v jejích nejtěžších chvílích nechat na holičkách. Opustila svého dlouholetého snoubence a zamířila zpátky na svou alma mater, kde přijala pozici vedoucí matematické katedry. V této době již Lillieho škole matematiky říkali univerzita N. V létě roku 1913 do Číny přicestoval předseda Newtonské matematické společnosti, profesor sir Joseph Larmor, a přivezl s sebou model nynější vedoucí matematické katedry na univerzitě N, při jehož stavbě si talentovaná studentka vystačila s třemi sty osmdesáti osmi hřeby — na počest jejího úspěchu most následně na univerzitním pozemku skutečně postavili. Návštěva věhlasného britského učence univerzitu ještě více proslavila, lze tedy říct, že profesor sir Joseph Larmor byl třetí osobou, jež výrazně přispěla k její proslulosti.

V říjnu 1943 město bombardovala japonská letadla a univerzita N lehla popelem. Při požáru shořel i nesmírně cenný dar, jejž s sebou přivezl profesor sir Joseph Larmor — model Newtonova Matematického mostu v měřítku jedna ku dvěma stům padesáti. V té době již ale byla žena, která ho sestrojila, celých dvacet devět let mrtvá. Zesnula rok po Larmorově návštěvě univerzity. Nebylo jí ještě ani čtyřicet let.

3.

Jou-jing Žungová, jinak známá jako Lillie „Počtářka“ Žungová, zemřela při porodu.

Nešťastný porod proběhl tak dávno, že všichni, kdo ji na vlastní oči viděli trpět a kdo byli svědky jejího předčasného odchodu, již dávno nežijí, ale příběh jejího tragického osudu a nesmírného strádání se předává z generace na generaci, stejně jako si lidé vyprávějí o krvavých bitvách. Putoval mezi tolika ústy, že se postupem času značně změnil: vybrousil se do skutečného literárního klenotu a získal mnoho pozoruhodných detailů připomínajících díla slavných klasiků, až se začal podobat velkolepým severským ságám. Jak si jistě dokážete představit, Lillie při porodu trpěla jako zvíře. Její křik — alespoň máme-li věřit nejznámějším verzím — zněl nemocnicí celé dva dny a celé dvě noci. Pach krve se nejprve šířil porodním sálem, z něhož pronikl do chodeb a z nich se nakonec rozlil do okolních ulic a uliček. Lékaři se ji snažili ze všech sil zachránit: vyzkoušeli všechny tehdy známé nejpokročilejší metody a neopomenuli ani ty nejprimitivnější postupy porodních bab. Dělali, co mohli, aby pomohli dítěti na svět, ale hlavička ne a ne vyklubat se z dělohy. Zpočátku se to v chodbách přiléhajících k porodnímu sálu hemžilo členy rodiny Žungových a nechyběli tu ani početní zástupci rodiny z otcovy strany patřící ke klanu Lin, kteří čekali na dalšího potomka. S ubíhajícím časem ale početné zástupy řídly, až nakonec v porodnici zůstalo jen několik služebných. Délka a náročnost porodu odradila dokonce i ty nejvytrvalejší a nejodolnější příbuzné, kterým začalo být jasné, že dokonce ani radost doprovázející příchod dalšího přírůstku do rodiny (do obou rodin) nemůže vyvážit nejhlubší smutek nad ochodem jeho matky. Chvílemi se zdálo, že matka nemůže porod za žádných okolností přežít, jindy se zablýskla jiskřička naděje, že by přece jen mohla vydržet. Čas ale neúprosně pádil k jednoznačnému a nelítostnému rozuzlení.

Jako poslední k porodnímu sálu dorazil starý pan Lillie, jenž tu také nejdéle vydržel. Než z nemocnice odešel, podle svědků nahlas poznamenal: „To dítě bude buď génius, nebo ďábel.“

„Podle mého názoru existuje osmdesáti-, možná spíše devadesátiprocentní pravděpodobnost, že se žádné dítě nenarodí, tedy myslím živé dítě,“ poznamenal lékař.

„Uvidíte, že se narodí.“

„Ne, to je takřka nemožné.“

„V tom se mýlíte, neboť neznáte matku. Je to skutečně výjimečná pozoruhodná žena.“

„Zato znám tisíce jiných žen, a jestli se jí podaří dítě skutečně přivést na svět, bude to malý zázrak.“

„Ona je přesně ten typ lidí, kteří zázraky přivolávají!“

Starý pan Lillie řekl, co chtěl, a chystal se k odchodu.

Lékař ho ale v posledním okamžiku zastavil. „Tady jste v nemocnici, což znamená, že mě musíte vyslechnout až do konce. Co mám udělat, pokud to dítě skutečně nedokáže přivést na svět?“

Starý pan Lillie se na pár okamžiků odmlčel.

Doktor dorážel dál: „Přejete si, abych v takovém případě zachránil rodičku, nebo dítě?“

Starý pan Lillie ani na vteřinu nezaváhal: „Samozřejmě musíte zachránit ženu!“

Mohl ale starý pan Lillie tváří v tvář všemocnému nezvratnému osudu skutečně doufat, že jeho názor a přání bude mít sebemenší význam? Za úsvitu, po další noci strávené v nesnesitelných porodních bolestech, které stále nevedly ke kýženému výsledku, byla rodička na pokraji naprostého vyčerpání a nakonec upadla do bezvědomí. Lékaři ji probudili ledovými obklady a injekcemi s dvojitou dávkou povzbuzujících prostředků, aby ji připravili na poslední pokus. Vysvětlili jí to naprosto jasně: pokud se dítě nedostane na svět, nezbude jim než ho obětovat a zachránit život alespoň matce. Věci ale nešly podle jejich předpokladů; matce při posledním zoufalém pokusu vytlačit dítě z dělohy začaly selhávat orgány a zůstala skutečně jediná možnost. Lékaři se rozhodli dostat dítě na svět akutním císařským řezem, který provedli doslova v poslední chvíli.

Dítě se narodilo na úkor své vlastní matky, z čehož je jasně patrné, jak moc při porodu trpěla. Jakmile konečně spatřilo světlo světa, všechny překvapila neobvyklá — neskutečná — velikost jeho hlavy. Ta matčina ve srovnání se synovou hlavou vypadala jako zrnko hrášku! Vzhledem k tomu, že nebohá žena rodila své první dítě — navíc dítě s tak obří hlavou —, a k tomu jí bylo bezmála čtyřicet let, není divu, že porod nepřežila. Vlastně byl skutečně zázrak, že přežilo alespoň dítě. Cesty osudu jsou vždy nevyzpytatelné, ale v některých případech jeho zásahy působí takřka jako výsměch: žena, jež dokázala silou vlastní mysli zvednout do vzduchu několik tun oceli, se stala obětí jednoho z nejapných žertů přírody.

Jakmile dítě spatřilo světlo světa, rodina Linových mu usilovně vymýšlela jedno jméno za druhým — vyzkoušeli formální i neformální jména, všemožné přezdívky, a dokonce i slova, která se jako jméno vůbec nehodila. Záhy ale přišli na to, že je to jen zbytečné mrhání úsilím a časem. Obří hlava dítěte spolu s hrůzným příběhem jeho porodu volala po jediném jméně: nikdo mu neřekl jinak než „Hlavoun“.

„Hlavoun!“

„Hlavoun!“

Byl to přesně ten typ jména, které nikdy nikoho neomrzí.

„Hlavoun!“

„Hlavoun!“

Říkali mu tak jeho přátelé.

Říkali mu tak úplně všichni.

Možná se vám tomu nechce věřit, ale je to skutečně tak: nakonec mu tak říkali úplně všichni a on si toto zvláštní a nepříliš lichotivé jméno zasloužil, neboť napáchal spoustu odporných věcí. Rodina Linových tradičně patřila k nejbohatším v hlavním městě provincie. Její obchody se táhly v délce bezmála dvou kilometrů po obou stranách jedné z největších ulic. Jakmile ale Hlavoun dospěl, rozsáhlé rodinné jmění se začalo rychle scvrkávat, neboť bylo třeba platit Hlavounovy dluhy, které nadělal při hazardu, a spoustu peněz stály i jeho další početné maléry. Nebýt jisté prostitutky, která popadla nůž a několika ranami ho ubodala, Linovi by jistě přišli o celý majetek a nakonec nejspíš i o střechu nad hlavou. Mezi lidmi se vypráví, že Hlavoun se na dráhu zločinu vydal již v útlých dvanácti letech a smrt ho dostihla v pouhých dvaadvaceti. Během jediného desetiletí se aktivně zapojil do deseti, možná více vražd a svedl (a promptně také opustil) bezpočet žen. Při sázkách prohrál hromadu peněz a celou ulici plnou obchodů. Lidé nedokázali pochopit, jak je možné, že žena takových kvalit, génius, jaký se v nejlepším případě rodí jednou za tisíc let, přivedla na svět tak zkaženého syna.

Když Hlavoun zemřel, celá rodina Linových si zhluboka oddechla; bohužel nikoli nadlouho. Záhy po Hlavounově smrti se totiž objevila jistá záhadná žena. Přijela z nějaké cizí provincie a trvala na tom, že musí mluvit s hlavou rodiny. Když ji uvedli do pracovny vládce rodu, bez jediného slova padla na kolena a dala se do pláče. Pak ukázala na své nepřehlédnutelně vyklenuté břicho a řekla: „Tady mám dítě mladého pana Lina!“ Linovi věděli, že kdyby měli všechny ženy, které Hlavoun za svého života svedl, odvézt na moře, potřebovali by přinejmenším půl tuctu lodí — a možná ani ty by nestačily. Doposud se ale nestalo, že by se některá z jeho obětí objevila v domě a tvrdila, že nosí jeho potomka. Jak jsme již řekli, neznámá navíc dorazila z cizí provincie, takže Hlavounovi příbuzní nebyli jen pobouření, ale také krajně nedůvěřiví. Doslova ji nechali vykopnout ze dveří. Žena se domnívala, že hrubé násilí, které na ní spáchali, může vést k potratu, což ji po pravdě nijak zvlášť neznepokojovalo. Ale ačkoli si odnesla hodně modřin a bolestivých ran, dítě přežilo. Když nefungoval zásah zvenčí, zkusila to sama. Pevně sevřela ruku v pěst a několikrát se plnou silou udeřila do břicha. Ale ani to nepomohlo. V naprostém zoufalství nad svým nešťastným osudem se posadila doprostřed ulice a začala ječet na celé kolo. Za chvíli se kolem ní shromáždil početný dav zvědavců, z nichž jeden se nad ní ustrnul a poradil jí, aby zkusila štěstí na univerzitě N — protože koneckonců i Žungovi byli Hlavounova rodina. Nešťastnice se odpotácela na univerzitu, kde poklekla před Johnem Lilliem. Starý pan Lillie byl čestný a zásadový muž, jenž nedokázal snést, když se druzí lidé nechovali stejně vzorně jako on sám. Cítil s každým, kdo se stal obětí nespravedlnosti, a není tedy divu, že se ženy ujal. Hned následující den nařídil svému synovi Žungu Siao-lajovi — jemuž lidé říkali mladý Lillie —, aby ženu odvezl do jeho rodného města Tchung-čenu.

Sídlo rodiny Žungových v Tchung-čenu zabíralo takřka polovinu města. Střechy jednotlivých budov se stále ještě překrývaly jako šupiny velké ryby, ale jinak na celém paláci bylo na první pohled patrné, že má svá nejlepší léta již dávno za sebou. Na sloupech a na římsách se objevovaly kusy odloupnuté malby naznačující, že čas nelze zastavit a že doba se mění. Poté co starý pan Lillie v hlavním městě provincie založil matematickou školu, odjela tam s ním i řada dalších členů toužících po vzdělání a rodinné sídlo začalo pomalu, ale neodvratně chátrat. Jedním z důvodů jeho poměrně rychlého úpadku bylo to, že jen velmi málo mladých lidí, kteří se přesunuli do města, bylo ochotných vrátit se zpět a pokračovat v rodinném obchodu, jemuž neprospívaly ani nepříznivé vnější podmínky. Vláda nakonec uvalila na obchod se solí státní monopol a rodina Žungových tak přišla o hlavní zdroj obživy. Neblahý vývoj rodinného podnikání hluboce ovlivnil řadu členů rodiny, kteří studovali spolu se starým Lilliem. Soustředili se na vědu a hledání pravdy a o vydělávání peněz se nestarali; současně je nijak nelákal ani život v přepychu, jejž vedli jejich předkové. Žili s hlavou v oblacích a nezdálo se, že by na ně měl úpadek obchodu a současně rozpad rodinného bohatství sebemenší vliv. Žungova rodina přišla během jediného desetiletí takřka o vše, co kdy vlastnila, ale o příčinách rozvratu nikdo otevřeně nemluvil. A ani nemusel. S tou hlavní se mohl každý snadno seznámit při pohledu nad hlavní vstup do paláce. Visela tam cedule s třemi velkými slovy vyvedenými ve zlatě: „Podporovatelé Severní výpravy“. S cedulí samozřejmě souvisel celý příběh. Vyprávělo se, že když Národní revoluční armáda dorazila do města H, starý pan Lillie na ulicích viděl studenty vybírající peníze na podporu spravedlivého boje. Jejich nadšení a úsilí ho tak dojalo, že ještě v noci odjel domů do Tchung-čenu, kde obratem prodal loděnice a polovinu obchodů představujících obchodní impérium, které členové rodiny Žungových budovali po několik generací. Za takto získané peníze nakoupil pro Severní výpravu munici, jež naplnila celou loď. Za svůj příspěvek byl odměněn zmíněnou cedulí, kterou nechal umístit nad vstup do domu. Lidé díky jeho velkorysému činu na všechny Žungovy hleděli jako na zanícené vlastence. Nedlouho poté se bohužel z generála, jenž byl autorem kaligrafického nápisu nad vchodem do sídla Žungových, stal hledaný zločinec prchající před vládou Kuomintangu, což ocenění značně ubralo na přitažlivosti. Vláda nechala později vyrobit naprosto stejnou ceduli se zlatým nápisem, která se od originálu lišila jen kaligrafickým provedením. Úředníci požádali rodinu Žungových, aby ji mohli vyměnit, ale starý pan Lillie je stroze odmítl. Od té chvíle jako by problémů s vládou nebyl konec, což samozřejmě nemohlo prospívat obchodu. Starému Lilliemu problémy v obchodování nevadily. Chtěl, aby cedule zůstala na svém místě, a neměl v úmyslu nechat se přesvědčit. Veřejně dokonce prohlásil, že původní ceduli strhnou jen přes jeho mrtvolu.

Rodině Žungových tedy nezbývalo než se smířit s postupným chudnutím.

Rodinné sídlo, jež bylo v minulosti neustále plné služebnictva a početných členů rodiny — často to v něm hučelo jako v úle —, nyní působilo klidně a takřka opuštěně. Pokud jste v něm někoho přece jen zahlédli, okamžitě jste si všimli, že jde zejména o staré lidi. Většinu obyvatel navíc tvořily ženy a služebnictvo počtem výrazně převyšovalo pány. Dům zjevně chátral a pomalu se rozpadal. S rodinou Žungových to šlo po finanční stránce od desíti k pěti. Z domu postupně mizeli lidé — zejména ti mladší, jejichž přítomnost by ho dokázala alespoň trochu oživit — a zdálo se, jako by se čím dál víc zvětšoval. Rozhodně nezadržitelně utichal. Ve větvích stromů si stavěli hnízda ptáci, pavouci roztahovali pavučiny přes nepoužívané dveře, pěšiny spojující jednotlivé budovy se ztrácely v plevelu a mizely kdesi ve tmě; zpěvní ptáci již dávno vyletěli z klecí a ztratili se v nekonečném moři blankytu, umělá hora se změnila ve skutečnou, květinová zahrada tak dlouho pustla, až ji pohltila divočina, a zadní nádvoří začalo připomínat bludiště. Jestliže by někdo tvrdil, že původně sídlo rodiny Žungových vypadalo jako nádherný obraz plný pestrých barev a elegantních tvarů, nyní by musel chtě nechtě připustit, že pod posledními zbytky pigmentu stále jasněji vystupují tahy dřívějších malířů, v jejichž rychle houstnoucí síti mizí kdysi úchvatný výjev. Pokud byste chtěli ukrýt neznámou a záhadnou ženu s problematickou a potenciálně nebezpečnou minulostí, stěží byste našli vhodnější místo.

Mladý Lillie si marně lámal hlavu, jak přimět pana a paní Žungovy, aby nově příchozí přijali. Všichni členové sedmé generace rodiny Žungových byli již mrtví. Jedinou výjimkou byl starý pan Lillie, jenž ale žil daleko v hlavním městě provincie, takže pan a paní Žungovi působili jako neomezení vládci rodinného sídla v Tchung-čenu. Pan Žung měl svá léta a za sebou mozkovou mrtvici, která ho připravila o podstatnou část sil a pohyblivosti, a většinu času trávil na lůžku. Velmi záhy přišel i o vůli a duševní schopnosti, a tak veškerá skutečná moc spadla do klína paní Žungové. Jestliže se dalo věřit, že otcem dítěte těhotné ženy byl skutečně Hlavoun, pak to znamenalo, že pan a paní Žungovi jsou bezesporu jeho strýc a teta. Na druhé straně to ale ani zdaleka nezaručovalo, že se jim to bude líbit. Mladý Lillie si dobře pamatoval, že paní Žungová je zbožná buddhistka, což ho přivedlo na počátek plánu, jenž se mu postupně rodil v hlavě. Zavedl ženu přímo do modlitebny paní Žungové, kde s ní, obklopen hustým kadidlovým kouřem a za pravidelného ťukání prstů o dřevěnou rybu, zapředl následující diskuzi. Jako první promluvila paní Žungová. „Kdo to je?“

„Žena.“

„Nevím, o co přesně ti jde, ale ať je to cokoli, rozhodně by sis měl pospíšit, protože se chci co nejdřív vrátit ke svým sútrám.“

„Ta žena je v jiném stavu.“

„Dobře víš, že nejsem lékařka, nechápu tedy, co ode mne potřebuješ?“

„Je to zanícená buddhistka a vyrostla v buddhistickém klášteře. Není vdaná, ale loni podnikla pouť na horu Pchu-tchuo-šan, aby se modlila k tamní soše. Když se vrátila, zjistila, že pod srdcem nosí dítě. Věříte jí, paní Žungová?“

„Co záleží na tom, jestli jí věřím, nebo ne?“

„Pokud byste jí uvěřila, byla byste ochotná přijmout ji pod svou střechu?“

„A co se stane, jestliže jí neuvěřím?“

„Pokud mi řeknete, že jejímu příběhu nevěříte, bez milosti ji vyhodím na ulici.“

Paní Žungová strávila bezesnou noc a nutno říct, že Buddha jí při jejím rozhodování vůbec nepomohl. Přesto se nakonec rozhodla. Velmi rychle a snad i neočekávaně přesně v poledne, právě když mladý začal naoko dávat najevo, že s nedůvěryhodnou vetřelkyní ztrácí trpělivost a hodlá ji vyhnat z domu. Paní Žungová ho pohybem ruky rázně zastavila a řekla: „Ta žena smí zůstat. Posvěceno buď jméno Buddhy Neomezeného světla.“

Nelehké břemeno

1.

Během posledních dvou let jsem veškerý volný čas strávil ve vlacích na cestách jižními oblastmi Číny. Jezdil jsem sem a tam a osobně hovořil s jednapadesáti očitými svědky těchto událostí, z nichž většina dosáhla středního či ještě pokročilejšího věku; teprve když jsem shromáždil tisíce stran poznámek, dospěl jsem k názoru, že se konečně mohu chopit pera a pustit se do psaní této knihy. Právě díky početným zkušenostem získaným na jihu jsem získal pocit, že chápu odlišnost této části země. Připadalo mi, že jakmile jsem dorazil na jih, jako bych rázem ožil — jako by se mi otevřely všechny póry po celém těle, jako bych se konečně dokázal skutečně zhluboka nadechnout a užívat si každé minuty života. Zdálo se mi, že se mi vyhladila pleť, a dokonce i vlasy získaly tmavší odstín a jasnější lesk. Není nijak obtížné pochopit, proč jsem se rozhodl svou knihu napsat právě na jihu — daleko složitěji se vysvětluje, proč se poté, co jsem se tam přestěhoval, změnil i můj styl. Jasně jsem cítil, že mi čistý a zvláštně svěží jižní vzduch dodává odvahu a naplňuje mne trpělivostí, kterou jinak při psaní hledám jen obtížně; můj příběh současně začal nabírat nový směr, postupně se košatil jako nádherně zelené stromy z jihu. Hlavní hrdina mého příběhu se zatím ještě neobjevil, ale dorazí co nevidět. V jistém smyslu se dá říct, že je na stránkách, které čtete, již přítomen, pouze jste ho zatím nepotkali; je to stejné, jako když pod zemí, v dobře zavlažené půdě začíná klíčit semínko nové rostliny, kterou dosud nevidíme.

Před dvaceti třemi lety prošla skvělá a neskutečně inteligentní Jou-jing Žungová děsivým porodem, aby na svět přivedla Hlavouna, a všichni jistě doufali, že něco podobného se již nikdy nestane. Po pár měsících od příchodu neznámé záhadné ženy do domu Žungových se přesto historie opakovala. Tentokrát na porodním stole ležela daleko mladší žena a její mučivý ryk zněl dvakrát silněji — jako skřípání nože o brusný kámen. Její křik se nesl zšeřelým domem, rozechvíval plameny lamp, jež chvílemi tančily jako skotačivé děti, a k smrti děsil ochrnutého a vystrašeného pana Žunga. Nejdřív do místnosti s rodičkou vešla jedna porodní bába, ale záhy se přidala druhá; co chvíli vycházely, aby vyměnily znečištěnou plachtu za novou, a pokaždé s sebou přinášely těžký zápach krve, která jim lpěla na šatech a na celém těle, takže vypadaly jako dvě řeznice. Krev skapávala z postele na podlahu, pomalu se rozlévala ke dveřím a po chvíli prosákla přes práh i ven z domu. Jakmile unikla z místnosti, rychle se vpíjela do puklin mezi tmavými kameny zasazenými do pěšiny a nakonec se dostala až ke kořenům dvou starých švestek rostoucích v bahnité půdě mezi záplavou plevele. Všichni si mysleli, že zčernalé švestky v zarostlé zahradě jsou dávno suché, ale oné zimy z ničeho nic rozkvetly — lidé tvrdili, že ožily lidskou krví. Než se ale na jejich větvích v lednu objevily nádherné bílé květy, záhadná žena byla již dávno po smrti a její hladová duše bloudila odlehlými pustými místy po svahu nedaleké hory.

Ti, kdo u toho tenkrát byli, tvrdili, že byl neuvěřitelný zázrak, že záhadná žena vůbec dokázala přivést dítě na svět; další se přidávali s tím, že kdyby neskutečně těžký porod přežila i matka, šlo by hned o dva zázraky naráz. Nic takového se ale nestalo — dítě se narodilo, ale záhadná žena během porodu tak silně krvácela, že jí nebylo pomoci. Jeden zázrak je sám o sobě dost výjimečná věc a s dvěma naráz se člověk jen tak nepotká. V tom ale nebyl ten největší problém — ten nastal, když porodní bába omyla čerstvě narozené dítě od krve a blan a všichni přítomní v šoku zjistili, že vypadá naprosto stejně jako Hlavoun: stejná hustá čupřina tmavých vlasů, stejně velká hlava, a dokonce i stejně tvarovaná mongolská skvrna těsně nad zadečkem. Hlavoun a čerstvě narozené dítě se podobali jako vejce vejci. Drobná, na první pohled nevinná lest mladého Lillieho se v mžiku změnila v odporný podvod; ze záhadného dítěte počatého během matčiny poutě na jedno z nejposvátnějších míst buddhismu se rázem stal nemanželský potomek vraždícího zloducha, jemuž padl za oběť celý zástup nevinných žen. Kdyby paní Žungová v dítěti nenašla jisté rysy, jimiž jí připomínalo jeho babičku, slečnu Lillie, kterou všichni měli takřka za světici, nejspíš by těžko odolala touze zabalit nemluvně do prvního kusu látky, který byl po ruce, a odvézt ho někam daleko do divočiny. Podle všeho se zdá, že lidé, kteří o těchto věcech tenkrát rozhodovali, skutečně zvažovali možnost, že by se dítěte zbavili a nakonec ho nejspíš zachránila právě příbuzenská vazba na jeho babičku. Tak jak tak bylo rozhodnuto, že může žít a že se mu dostane vychování v sídle Žungových.

Dítě tedy přežilo porod i následující těžké chvíle, kdy jeho osud visel na vlásku, ale přesto je třeba říct, že Žungovi si za to žádnou velkou pochvalu nezaslouží — nenašel se totiž nikdo, kdo by byl ochotný dítě přijmout za člena rodiny. Pokud se někdo o dítěti vůbec zmínil — a to se nestávalo často —, mluvil o něm výhradně jako o „Smrtce“. Jednoho dne procházel pan Auslander kolem dveří domku starého manželského páru patřícího k početnému služebnictvu v domě Žungových, kterému připadl úkol dohlížet na dítě. Manželé pana Auslandera ochotně pozvali dovnitř, neboť doufali, že by mohl pro dítě vybrat nové jméno. Oba již dosáhli hodně pokročilého věku a nebylo jim příjemné mluvit o dítěti stále jako o Smrtce. Měli pocit, jako by tím tu skutečnou zvali do svého domu, a to rozhodně nechtěli. Není tedy divu, že už nějakou dobu uvažovali o změně jména svého malého svěřence. Zpočátku zkoušeli jméno vymyslet sami. Prošli všechna obvyklá jména ostatních dětí z města a okolí, ale nepřipadli ani na jedno, které by se podle jejich názoru pro dítě hodilo. Pár jmen dokonce na čas používali, ale nikdo další se k nim nepřidal, a tak je nakonec museli zavrhnout. Když ale slyšeli, jak sousedé o dítěti mluví jako o Smrtce, mrazilo je v zádech a v noci je často pronásledovaly špatné sny. V největší nouzi, když už si se jménem malého svěřence skutečně nevěděli rady, se tedy obrátili na pana Auslandera, aby vymyslel jméno, které se bude k dítěti hodit a které budou ostatní ochotní přijmout. Takové, které se bude líbit úplně všem.

Pan Auslander byl onen cizinec, jehož před dlouhou řadou let pozvali, aby se pokusil vyložit zvláštní sny babičky Žungové. Babička Žungová si ho nesmírně oblíbila — snad by se dalo říct, že si ho přímo zamilovala —, ale ostatní její nadšení vždy nesdíleli. Pan Auslander prostě nebyl každému po chuti. Když jednou například dole v přístavu vykládal jistému bohatému obchodníku s čajem z cizí provincie sny, vysloužil si za to nepočítaných ran. Zlámali mu obě ruce i nohy, ale to byl bohužel jen začátek. Tloukli ho tak dlouho a tak surově, že při tom přišel o jedno ze svých zářivě modrých očí. Napůl mrtvý se doplazil zpátky do sídla rodiny Žungových, kde ho bez valného nadšení přijali pod svou střechu, neboť měli pocit, že tím prokážou babičce Žungové službu a zajistí jí klidný odpočinek. Od chvíle, kdy pan Auslander vkročil do domu Žungových, už ho nikdy neopustil. Zanedlouho si v něm našel práci, jež mu plně vyhovovala a zcela ho uspokojovala — Žungovi byli starobylá a velmi vážená rodina, která si zaslouží vlastního genealoga a v panu Auslanderovi ho také našla. Během následujících let se pan Auslander věnoval takřka výhradně sestavování rodinného rodokmenu a zanedlouho rodinu znal lépe než kdokoli jiný. Vyznal se v její složité, bohatě rozvětvené struktuře, znal celou dlouhou historii rodu, dokázal vypočítat všechny manželské páry i jejich potomky, věděl o všech nemanželských dětech; přesně dokázal říct, komu se v minulosti dařilo a kdo v životě selhal, kdo zůstal ve městě a kdo odjel, kdo byl oblíbený a koho ostatní neměli v lásce. Vše měl pečlivě zapsané ve svých rozsáhlých poznámkách. Zatímco ostatní při zmínkách o novém dítěti často tápali a pouze se dohadovali o jeho původu — někteří o něm neměli ani ponětí —, pan Auslander věděl naprosto přesně, z které rodinné větve pochází a jaké skandální okolnosti doprovázely jeho příchod na svět. A právě proto, že toho o dítěti tolik věděl, mu připadal úkol, jejž mu přidělili staří pěstouni, mimořádně obtížný a v mnoha směrech choulostivý.

Pan Auslander o celé věci dlouho přemýšlel a dospěl k názoru, že než přistoupí k výběru křestního jména dítěte, bude se muset vypořádat s jeho příjmením. Jaké má vlastně příjmení? Samozřejmě se mohlo jmenovat Lin, ale toto jméno už dávno nemělo dobrý zvuk a mnozí ho — mírně řečeno — vyslovovali jen s odporem. Další možností bylo zvolit jméno Žung, ale vybrat pro dítě dívčí příjmení babičky by bylo nanejvýš neobvyklé — po pravdě to panu Auslanderovi nepřipadalo vůbec vhodné. Dítě se pochopitelně mohlo zcela přirozeně jmenovat po své zesnulé matce, ale problém byl v tom, že jméno oné záhadné ženy nikdo neznal. A i kdyby její jméno znali, stěží by ho chtěli používat, neboť by jim připomínalo kostlivce, jehož rozhodně nechtěli vytahovat ze skříně! Pan Auslander zvážil všechny možnosti a po čase dospěl k tomu, že nejlepší bude, když výběr příjmení prozatím odloží a znovu se soustředí na hledání vhodného křestního jména. V duchu neustále viděl obří hlavu dítěte a současně přemítal o jeho nelehkém osudu: o tom jak záhy a tragicky přišlo o oba rodiče a jak se bude muset bez pomoci rodiny protloukat životem. Dlouho nemohl na nic připadnout, ale nakonec mu hlavou přece jen blesklo jméno, které podle něj k dítěti přesně sedělo. Rozhodl, že mu budou říkat „Kachňátko“.

Když o jeho volbě informovali paní Žungovou, která se právě nacházela ve své modlitebně, na chvíli se zamyslela, dlouze nasála ostrou vůni kadidla a pak řekla: „Je pravda, že otci dítěte lidé říkali také hrozným jménem, alespoň já slovo Hlavoun za hrozné považuji, ovšem on si ho plně zasloužil, neboť byl zodpovědný za smrt své matky, skutečně skvělé jedinečné ženy, jež byla chloubou a pýchou celé rodiny Žungových. To jméno mu patřilo právem a lepší jméno byste podle mě nenašli, kdybyste hledali celý život. Toto dítě je naopak zodpovědné pouze za smrt hanebné prostitutky, ženy, jež se rouhala samotnému Buddhovi, což je hřích, za který si zaslouží ne jednu, ale tisíc smrtí! To, že dítě zabilo obyčejnou děvku z ulice, není možné považovat za zločin: spíše by si za to zasloužilo poděkování. Proto se mi zdá, že říkat dítěti Smrtka je trochu nespravedlivé. Od nynějška mu tedy budeme říkat Kachňátko, přestože je krajně nepravděpodobné, že by z něj vyrostla krásná labuť.“

„Kachňátko!“

„Kachňátko!“

Nikoho nezajímalo, odkud se vzalo a kdo byli jeho rodiče.

„Kachňátko!“

„Kachňátko!“

Nikoho nezajímalo, jestli ještě žije, nebo je dávno po smrti.

V celém velkém domě — rodinném sídle Žungových — se našel jen jediný člověk, který se ke Kachňátku choval jako k lidské bytosti a jednal s ním jako s jakýmkoli jiným dítětem. Tím člověkem byl pan Auslander, jehož do země přivál vítr z dálek za mořem. Každý den, poté co si splnil své pravidelné ranní úkoly, se během polední přestávky vydal po úzké tmavé pěšině vysypané ohlazenými oblázky a stíněné převislými popínavými rostlinami k domku, v němž bydlel pár starých sluhů. Posadil se vedle velké dřevěné bedny, v níž si hrálo Kachňátko, zapálil si cigaretu a začal svým rodným jazykem vyprávět o snech, které se mu zdály předchozí noci. Na první pohled jste mohli získat dojem, že mluví k dítěti, ale ve skutečnosti mluvil jen k sobě, neboť Kachňátko bylo ještě příliš malé a nemohlo mu rozumět. Někdy dítěti přinesl chrastítko, jindy ho potěšil nějakou drobnou hračkou z pálené hlíny. Netrvalo dlouho a Kachňátko si starého muže zamilovalo. Když se o něco později naučilo chodit — přesněji řečeno, když se naučilo chodit po čtyřech —, na své první samostatné výpravě do světa bez váhání zamířilo do pracovny pana Auslandera v Hrušňové zahradě.

Hrušňová zahrada — jak naznačuje její název — dostala jméno podle tamních hrušní: dvě stě let starých urostlých stromů nesoucích nádherné hrušky. Uprostřed zahrady stál malý dřevěný domek, do jehož podkroví rodina Žungových ukládala zásoby opia a léčivých bylin. Kdysi dávno se stalo, že z domu Žungových záhadně zmizela jedna ze služebných. Nejdřív si všichni mysleli, že se zamilovala a utekla se svým milencem; později ale v zahradním domku našli její takřka již rozložené tělo. Ženinu smrt nebylo možné utajit, i když se o to usilovně snažili. Zanedlouho o ní věděla celá rodina a veškeré služebnictvo. O Hrušňové zahradě se začaly vyprávět strašidelné příběhy a nikdo tam raději nechodil. Pokud se o ní někdo třeba jen nepřímo zmínil, všichni přítomní bledli a chvěli se jak osiky. Jestliže se některé z dětí chovalo příliš neposedně, rodiče mu hrozili: „Okamžitě přestaň, nebo tě zavedu do Hrušňové zahrady a nechám tě tam!“ Pan Auslander využil strachu ostatních lidí a z domku v Hrušňové zahradě si udělal dobře chráněné útočiště, kde měl dostatek klidu a mohl se nerušeně věnovat své práci. Každý rok, když hrušně v zahradě rozkvetly, pan Auslander dlouze sledoval oslnivou záplavu křehkých bílých květů a kochal se jejich omamně sladkou vůní. Věděl, že konečně našel místo, které celé roky hledal. A když pak květy opadaly, smetl je na hromadu a sušil je na slunci. Poté je odnesl do domku a rozsypal je po všech pokojích, aby ho svou vůní těšily po celý rok — jejich zásluhou u něj neustále vládlo jaro. Pokud se necítil dobře, z květů hrušní si vařil léčivý čaj. Záhy zjistil, že mu tento čaj dělá dobře na podrážděný žaludek a prospívá mu i v mnoha dalších směrech.

Po své první návštěvě v domku v Hrušňové zahradě Kachňátko chodilo za panem Auslanderem každý den. Bez slova stálo pod jednou z hrušní a pozorně pana Auslandera sledovalo. Působilo vystrašeně jako čerstvě narozený koloušek. Dítě si odmalička hrálo ve velké dřevěné bedně, v níž se chytalo za okraje a kde se záhy naučilo stát. Chodilo také o trochu dřív než ostatní děti. V jiných směrech za nimi ale hodně zaostávalo, například v mluvení. Ačkoli mu bylo už přes dva roky, na rozdíl od svých vrstevníků, kteří již dávali dohromady první souvislé věty, vyráželo jen nesouvislé slabiky. Nejčastěji cosi jako ťia… ťia. Někteří lidé z toho usuzovali, že by Kachňátko mohlo být němé. Když ale jednou pan Auslander jako obvykle po obědě odpočíval na svém ratanovém lehátku, kde si pochutnával na šálku čaje, najednou uslyšel osamělý hlásek. Zdálo se mu, že na něj někdo volá:

„Ta… ti!“

„Ta… ti!“

„Ta… ti!“

Chvíli trvalo, než se pan Auslander probral z poledního polospánku a uvědomil si, že zvláštní trhaná slova jsou nejspíš určena jemu. Když konečně otevřel oči, uviděl, že vedle něj stojí Kachňátko a s uplakanýma očima ho drobnou ručkou tahá za sako. Kachňátko nikdy předtím na nikoho nepromluvilo a nejspíš mělo pana Auslandera za svého otce — jenž se ne a ne probudit, z čehož usoudilo, že nejspíš zemřel, a proto tak usedavě plakalo. A udělalo velmi dobře, protože pláčem probralo otce k životu. Onoho dne si vzal cizinec z daleké země za mořem Kachňátko do svého domku v Hrušňové zahradě a od té doby v něm žili společně. O pár dní později osmdesátiletý pan Auslander vyšplhal do koruny jedné z hrušní a pověsil se za ruce na nejsilnější větev. Byl to jeho dárek ke Kachňátkovým třetím narozeninám.

Kachňátko vyrůstalo uprostřed hrušňových okvětních lístků.

O osm let později, když se hrušňové květy pouštěly do svého každoročního tance ve větvích, pan Auslander zvedl hlavu a zahleděl se na lístky vířící pod modrou oblohou. Pak se pomalu, vrávoravými kroky vydal do domku, kde se posadil za stůl a začal zapisovat slova, která si mumlal cestou ze zahrady. Potřeboval si vše dokonale promyslet. Večer co večer pak přepisoval to, co si během dne uspořádal v hlavě a nachystal na papíru. Za pár dnů měl hotový dopis adresovaný mladému Lilliemu — synovi starého Lillieho — do hlavního města provincie. Dopis ležel víc než rok v zásuvce pracovního stolu a ven se dostal teprve ve chvíli, kdy si starý muž uvědomil, že mu už mnoho života nezbývá. Teprve tehdy dopis znovu vytáhl a řekl Kachňátku, aby ho odeslalo. Zemi právě sužovala válka, a tak mladý Lillie neměl žádnou pevnou adresu. Neustále se stěhoval z místa na místo a dopis ho dostihl teprve po několika měsících.

Zněl následovně:

Adresát: Prorektor univerzity

Vážený pane,

nevím, zda ve chvíli, kdy Vám odešlu tento dopis, neudělám poslední z dlouhé řady chyb, jichž jsem se během života dopustil. A právě proto, že se chyby tolik bojím, a také proto že bych s Kachňátkem velmi rád strávil ještě trochu času, nechám dopis ležet v zásuvce svého stolu, místo abych ho okamžitě odeslal. Ve chvíli, kdy dorazí do vašich rukou, budu na samém konci života, což znamená, že mi nebude vadit, pokud se dopustím chyby, o níž píši na začátku. Podobně jako všichni ostatní umírající lidé již nebudu muset dál nést tíhu života, jež mne tolikrát srážela do kolen. A mohu vás ujistit, že břemeno, jež jsem musel nést na svých ramenou, rozhodně patřilo k těm nejtěžším. Současně ale hodlám využít zvláštní jasnozřivosti, jež je údajně darem všech na sklonku života, a chystám se pečlivě posoudit a zhodnotit, jak vážně se budete zabývat záležitostmi, o nichž se zmiňuji ve svém dopise, a jak se je rozhodnete řešit. V jistém smyslu můžete dopis brát jako mou závěť a poslední vůli. Žil jsem na této problematické a nebezpečné planetě hodně dlouho — skoro celé století. Vím, jak dobře ve své zemi zacházíte s mrtvými a ještě lépe vím, jak hrozně se chováte k živým. V prvním případě si samozřejmě zasloužíte veškerou chválu; v druhém nikoli. A právě proto pevně věřím — jsem si tím naprosto jistý —, že se budete řídit mými posledními instrukcemi.

Se svým životem jsem smířen a nyní mám na srdci již jen osud Kachňátka, o které jsem po řadu let pečoval. Šlo o řešení z nouze — jak říkají Francouzi faute de mieux —, ale jinou volbu jsem neměl. Nyní již jasně slyším volání z druhého břehu a vím, že mi zbývá několik posledních dnů, je tedy nejvyšší čas, abych Kachňátko svěřil do cizích rukou. Z celého srdce Vás prosím, abyste se chlapce ujal a stal se jeho opatrovníkem. Existují tři důvody, které mne vedou k přesvědčení, že jste ten správný člověk.

1. Především hoch přišel na svět jen díky Vaší velkorysosti a odvaze — Vaší a Vašeho otce (starého Lillieho).

2. Ať se Vám to líbí nebo ne, Kachňátko patří do rodiny Žungových. Všichni víme, že Váš pan otec jeho babičku velmi obdivoval a nesmírně si jí vážil — víc než kohokoli jiného na celém světě.

3. Dítě je velmi bystré. Během posledních let mne doprovázelo na každém kroku a já měl pocit, jako bych se pohyboval nově objevenou zemí. Neustále mne udivovalo a ohromovalo svou vskutku pozoruhodnou inteligencí. Rozhodně se nesmíte nechat zmást jeho poněkud bručounskou povahou a odtažitým chováním; podle mého názoru je stejně chytré jako jeho babička, a to jsem doposud nezmínil fakt, že se jí podobá jako vejce vejci. Kachňátkova babička byla výjimečně chytrá a neskutečně tvořivá; skutečně jedinečná úchvatná osobnost. Archimedes kdysi řekl: „Dejte mi pevný bod a pohnu Zemí.“ Podle mne je Kachňátko přesně tento typ člověka. Prozatím ale potřebuje Vaši pomoc a péči, neboť mu ještě nebylo dvanáct let.

Doufám, že mi uvěříte a že dítě vezmete z tohoto domu. Přijměte ho k sobě, neboť se bez Vaší pomoci neobejde, stejně jako se neobejde bez Vaší lásky a patřičného vzdělání, jež mu můžete poskytnout. A ze všeho nejvíc potřebuje, abyste mu dal nové jméno.

Pokorně Vás prosím, vezměte ho pod svá křídla!

Skutečně pokorně Vás prosím!

A můžete si být jist, že jsem dosud nikdy nikoho takto neprosil.

Umírající R. J.

Tchung-čen, 8. června, 1944

2.

Rok 1944 byl nejhorší, jaký kdy obyvatelé hlavního města provincie, města C s univerzitou N, zažili. Nejdřív si užili své při bojích na frontové linii, která vedla přímo přes město, a později je odírala nankinská loutková vláda. V tomto nelehkém období se hodně změnilo nejen samotné město, ale proměna zasáhla také srdce jeho obyvatel. Ve chvíli, kdy se dopis pana Auslandera dostal do rukou mladého Lillieho, město mělo nejhorší boje již naštěstí za sebou, ale strádalo necitlivými a často doslova zlovolnými zásahy nové dočasné vlády. Chvílemi se zdálo, že chaos dosáhl nesnesitelných rozměrů a nikdy neskončí. V této době byl starý Lillie již mnoho let po smrti a pozici mladého Lillieho na univerzitě silně podkopával rozklad otcova obchodního impéria, nemluvě o neústupnosti loutkové vlády. Někteří členové loutkové vlády ale stále měli mladého Lillieho ve velké vážnosti a cenili si ho jako možného spojence. Mladý Lillie byl všeobecně známý a uznávaný muž, mohl jim tedy být daleko prospěšnější než obyčejný člověk z ulice. Dále se dobře vědělo, že rodina Žungových za vlády Kuomintangu hodně trpěla, a mnoho lidí doufalo, že se bude k nové moci chovat přinejmenším vstřícně. Při ustavování loutkové vlády mladému Lilliemu velkoryse nabídli místo rektora univerzity (do té doby na univerzitě působil pouze jako její prorektor zodpovědný za administrativu) a doufali, že si ho takto koupí a zajistí si jeho podporu a poslušnost. Vůbec je nenapadlo, že mladý Lillie jmenovací listinu veřejně roztrhá a zvučným hlasem prohlásí: „My, Žungové, raději zemřeme, než abychom zradili svou zemi!“

Jistě si dokážete představit, že tato odpověď mladému Lilliemu zajistila u lidí značnou oblibu, ale současně ho připravila o jakoukoli oficiální pozici. Mladý Lillie už nějaký čas zvažoval, zda by nebylo nejlepší stáhnout se před odpornými výstřelky loutkové vlády (a podlými intrikami na univerzitě, jež byly jejich přímým důsledkem) do ústraní. A dopis pana Auslandera jeho odchod do Tchung-čenu bezpochyby urychlil. Když sestupoval z paluby kolesového parníku na pevnou zem, stále ještě si v duchu přebíral jeho obsah. Jediným pohledem našel v početném davu postav schoulených před větrem a deštěm sluhu z domu Žungových a zamířil k němu. Sluha se ho zdvořile přeptal, zda měl příjemnou cestu. Mladý Lillie se ale nenamáhal s odpovědí a místo toho vyhrkl: „Jak se daří panu Auslanderovi?“

„Pan Auslander je po smrti,“ odpověděl sluha. „Umřel již před několika týdny.“

Mladý Lillie cítil, jak se mu sevřelo srdce. „Kde je dítě?“ zeptal se po krátké odmlce.

„Jaké dítě máte na mysli?“

„Kachňátko.“

„Kachňátko je stále v Hrušňové zahradě.“

Kachňátko skutečně nadále přebývalo v Hrušňové zahradě, v tom sluha nelhal, ale nikdo podle všeho netušil, co přesně tam dělá a jak se mu vede, neboť skoro vůbec ze zahrady nevycházelo a do zahrady se obtěžoval jen málokdo. Všichni se shodovali na tom, že bydlí v domku po panu Auslanderovi, ale jinak ho skoro nikdo celé dny neviděl, neboť se toulalo z místa na místo jako ztracená duše. Sluha tvrdil, že pokud hoch není přímo němý, nemá k tomu daleko.

„Když na mě občas promluví, nerozumím jedinému slovu,“ stěžoval si sluha. „Nestává se to často, ale vlastně by se vůbec nemusel namáhat, protože vůbec nechápu, co se mi snaží říct. A neví to ani ostatní.“

Sluha mladému Lilliemu rovněž prozradil, že podle toho, co se dozvěděl od sluhů v hlavní části paláce, mohlo Kachňátko v Hrušňové zahradě zůstat teprve poté, když se starý pán potřetí připlazil k Třetímu vládci domu po kolenou a poníženě ho poprosil o smilování. Jinak by Kachňátko bez milosti vyhnali na ulici. Dále sluha vysvětlil, že Kachňátko po panu Auslanderovi zdědilo jeho celoživotní úspory, díky nimž je stále ještě naživu, neboť rodina Žungových si za žádných okolností nemůže dovolit platit mu stravu.

Mladý Lillie se do Hrušňové zahrady vypravil během oběda následujícího dne. Nedlouho před polednem konečně přestalo pršet, ale déšť padal nepřetržitě několik dní, takže stěny domů vypadaly, jako by je někdo omyl, a pod nohama nepříjemně mlaskala silná vrstva bláta. Mladý Lillie se bořil do země; místy tak hluboko, až mu bláto přepadávalo přes okraj vysokých holínek. Žádné další stopy mladý Lillie nikde neviděl — pavoučí sítě natažené mezi větvemi stromů zely prázdnotou, neboť pavouci se před deštěm zavčas stáhli do bezpečí pod okapy. Několik nejpilnějších již horečně spřádalo nové sítě přímo před vchodem do domu. Nebýt kouře stoupajícího z komína a zvuků připomínajících sekání dřeva, které se ozývaly z domu, mladý Lillie by si nejspíš myslel, že Kachňátko ze zahrady někam zmizelo.

Ve skutečnosti Kachňátko krájelo sladké brambory. Na kamnech se v hrnci vařila voda, v níž vesele kolotalo několik rýžových zrnek. Kachňátko se mladého Lillieho, jenž neočekávaně vstoupil do domu, nijak nepolekalo a nezdálo se, že by ho jeho příchod rozzlobil. Chvíli si hosta nehybně prohlíželo a pak se znovu pustilo do práce, jako by do místnosti po krátké nepřítomnosti vstoupil dědeček — dědeček nebo třeba pes. Kachňátko bylo menší, než mladý Lillie očekával, a jeho hlava nepůsobila ani zdaleka tak velká, jak všichni tvrdili. Měl protáhlou lebku, která byla na horním konci zvláštně zašpičatělá — možná právě proto nevypadala nijak abnormálně velká, alespoň mladému Lilliemu to tak nepřipadalo. Mladý Lillie na chlapcově vzhledu nenacházel vůbec nic pozoruhodného; zato jeho chladné chování a celkový klid na něj udělaly silný dojem. Působil trochu jako stařec v dětském těle. Jediným pěkným kusem nábytku v celé místnosti byla lékařská truhla, která tu zůstala z dřívějších dob, kdy domek sloužil jako skladiště opia a léčivých bylin. Společnost jí dělal docela obyčejný stůl a velká židle s vysokým opěradlem. Na stole ležela tlustá kniha, z jejíchž rozevřených stránek stoupal vlhký zápach plísně. Mladý Lillie knihu zavřel, aby se podíval na její název na hřbetu: šlo o anglickou knihu — jeden ze svazků Encyklopedie Britanniky. Mladý Lillie knihu znovu položil na stůl a tázavě se zadíval na dítě. Po chvíli se zeptal: „Ty tu knihu čteš?“

Kachňátko přikývlo.

„A rozumíš tomu, co je v ní napsáno?“

Kachňátko znovu kývlo.

„Pan Auslander tě učil číst?“

Další souhlasné přikývnutí.

„Zatím jsi neřekl ani slovo: jsi snad němý?“ Mladý Lillie si během jednostranného hovoru s chlapcem uvědomil, že tón jeho hlasu působí daleko autoritativněji, než zamýšlel a než si přál. Jako by dítě z něčeho obviňoval. „Pokud neumíš mluvit, dvakrát kývni. A pokud nejsi němý, pak konečně něco řekni.“ Mladý Lillie se obával, že dítě nemusí rozumět čínsky, a tak svou žádost pro jistotu zopakoval ještě anglicky.

Kachňátko přistoupilo ke kamnům, nasypalo do vroucí vody právě pokrájené sladké brambory a anglicky mladému Lilliemu sdělilo, že mluví a němé není.

Mladý Lillie se znovu otázal, zda mluví také čínsky, a Kachňátko mu — tentokrát čínsky — odpovědělo, že mluví.

Mladý Lillie se rozesmál a řekl: „Mluvíš čínsky stejně špatně jako já anglicky. Naučil ses to od pana Auslandera?“

Kachňátko opět přikývlo.

„Nemohl bys přestat jen kývat?“ zeptal se mladý Lillie.

„Mohl,“ přikývlo Kachňátko.

„Anglicky jsem se učil už před pěknou řádkou let a přiznávám, že jsem většinu z toho, co jsem uměl, dávno zapomněl. Uděláme nejlíp, když spolu budeme mluvit čínsky.“

„Dobře,“ řeklo čínsky Kachňátko.

Mladý Lillie přešel ke stolu, posadil se na vysokou „ředitelskou“ židli a zapálil si cigaretu. „Kolik je ti let?“ zeptal se, když si několikrát potáhl.

„Dvanáct.“

„Už vím, že jsi četl tady ty knihy, ale učil tě pan Auslander taky něco dalšího?“

„Ne.“

„Chceš říct, že ti nikdy nevysvětloval, jak vykládat sny? Byl tím mezi lidmi proslulý.“

„To mě naučil.“

„A jak ti to jde?“

„Dobře.“

„Včera v noci se mi zdál sen. Mohl bys mi ho, prosím, vyložit?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože vykládám jen své vlastní sny.“

„Tak dobrá, co kdybys mi tedy řekl, o čem se ti většinou zdá…“

„Zdá se mi o spoustě věcí.“

„Viděl jsi mě někdy ve svých snech?“

„Viděl.“

„A víš, kdo jsem?“

„Vím.“

„Kdo jsem?“

„Jste členem osmé generace rodiny Žungových, která žije v tomto domě, a narodil jste se v roce 1883. Ve své generaci jste přišel na svět jako dvacátý první. Jmenujete se Žung Siao-laj, ale v dospělosti jste ještě dostal jméno Tung-čchien a někdy vám přezdívají Ce-š’. Lidé vám ale nejčastěji říkají „mladý Lillie“. Jste synem zakladatele univerzity N, starého pana Lillieho. V roce 1906 jste absolvoval na katedře matematiky na univerzitě N, v roce 1912 jste odjel studovat do Spojených států, kde jste na Massachusettském technologickém institutu získal magisterský titul. V roce 1926 jste se vrátil na svou alma mater a tam také od té doby dodnes učíte. V současné době zastáváte pozici prorektora univerzity N a jste profesorem na matematické katedře.“

„Víš toho o mně skutečně hodně.“

„Vím toho hodně o všech členech rodiny Žungových.“

„Dozvěděl ses to od pana Auslandera?“

„Ano.“

„A naučil tě ještě něco dalšího?“

„Ne.“

„Chodil jsi do školy?“

„Ne.“

„A chtěl bys do ní chodit?“

„To nevím. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

Voda v hrnci — tentokrát již se sladkými bramborami — znovu začala vařit a místnost se začala plnit párou a vůní jídla. Starý muž se zvedl od stolu a chystal se vyjít na zahradu. Dítě si myslelo, že chce odejít, a v posledním okamžiku ho zastavilo. Vysvětlilo, že pan Auslander tu pro něj něco nechal, a ještě než domluvilo, zamířilo k posteli, kde se sklonilo, vytáhlo zpod postele balíček zabalený v papíru a s následujícími slovy jej mladému Lilliemu podalo: „Tatínek mi říkal, že až se tu objevíte, mám vám to předat.“

„Tatínek?“ Starý muž se na chvíli zamyslel. „Myslíš pana Auslandera?“

„Ano.“

„Co je to?“ zeptal se mladý Lillie a z Kachňátkových rukou přebíral balíček.

„To uvidíte, pane, až balíček otevřete.“

Ať už bylo v balíčku cokoli, bylo to velmi pečlivě zabalené do několika vrstev hnědého voskovaného papíru a působilo to jako něco hodně velkého. Jak se ale ukázalo, zdání podobně jako v mnoha jiných případech klamalo: když mladý Lillie odloupl poslední vrstvu papíru, zjistil, že v rukou drží malou sošku bódhisattvy Kuan-jina, která se snadno vešla do dlaně. Vyrobili ji z nefritu a mezi oči jí zasadili tmavý safír představující urnu, neboli buddhistické „třetí oko“. Starý muž ji opatrně držel v dlani a pozorně si ji prohlížel — a postupně cítil, jak mu celou rukou pomalu prostupuje jemné mrazení, které se z ruky šířilo do celého těla. Ani na chvíli nepochyboval, že je to doklad mimořádné kvality nefritu a jeho velké ceny. Na první pohled bylo patrné, že nijak nezaostává ani řemeslné zpracování sošky. Bylo naprosto prvotřídní. Mladý Lillie usoudil, že soška musí mít dlouhou a složitou historii. A bylo mu jasné, že za takový umělecký a náboženský poklad by určitě bylo možné získat spoustu peněz. Starý muž si vše důkladně promyslel a znovu zvedl hlavu k dítěti. Chvíli se mu díval do očí a pak se Kachňátka s povzdechem zeptal: „Pana Auslandera jsem sotva znal. Proč by mi tedy něco nechával?“

„To nevím.“

„Možná nevíš ani to, že tahle soška má velkou cenu. Měl by sis ji nechat.“

„Ne.“

„Když jsi byl malý, pan Auslander si tě vzal k sobě a vychoval tě. Miloval tě jako svého syna. Podle mě ti ta soška patří a měl by sis ji nechat.“

„Ne.“

„Potřebuješ ji víc než já.“

„Ne.“

„Možná se pan Auslander bál, že kdyby ses ji snažil sám prodat, nejspíš by tě ošidili, a přál si, abych ji prodal za tebe a odevzdal ti získané peníze.“

„Ne.“

Při řeči starý muž očima zabloudil k vrchnímu papírovému obalu a všiml si, že je pokrytý čísly, mnoha řádky čísel, jako by se na něm někdo snažil provést nějaký velmi složitý výpočet. Když rozbalil další papíry, zjistil, že jsou stejně jako ten svrchní zbrázděné dlouhými řádky čísel. Mladý Lillie náhle zcela změnil téma hovoru: „Učil tě pan Auslander matematiku?“

„Ne.“

„A kdo ty papíry popsal?“

„Já.“

„Proč?“

„Snažil jsem se vypočítat, kolik dnů tatínek strávil na světě…“

3.

Nemoc, jež nakonec pana Auslandera zabila, se nejdřív objevila v jeho krku. Možná to byla nějaká karmická pomsta za dlouhá léta, která strávil vykládáním snů ostatních lidí — takřka vše, čeho v životě dosáhl, získal díky své výřečnosti a jazykové obratnosti; ale podobně to platilo i naopak: většinu utrpení mu způsobila reakce lidí na jeho výběr slov. Než se pan Auslander pustil do sepisování posledního dopisu adresovaného mladému Lilliemu, takřka úplně přišel o hlas. Právě ztráta jeho hlavního a nejcennějšího nástroje ho s konečnou platností přesvědčila, že se blíží smrt a je nejvyšší čas začít plánovat Kachňátkovu budoucnost. Během těchto tichých dnů mu Kachňátko každé ráno připravilo silný odvar ze sušených hrušňových lístků a postavilo mu nápoj k posteli, takže pana Auslandera budila jemná nevtíravá vůně hušek. Jakmile otevřel oči, chvíli bez hnutí pozoroval lístky vířící v horké tekutině a užíval si klidu a ranní pohody. Hrušňové lístky mu ulevovaly od bolesti, kterou mu způsobovaly jeho staré, špatně srostlé kosti, a po pravdě byl pevně přesvědčený, že jen díky nim mu bylo dopřáno dožít se takto vysokého věku. Zpočátku lístky sbíral především proto, aby zahnal nudu. Teprve po čase začal oceňovat jejich oslnivě čistou, zářivou barvu a jejich neskutečně jemnou strukturu — tu objevil až po dosti dlouhé době. Sbíral a shraboval spadané okvětní lístky a sušil je na slunci pod převislou střechou domku. Když byly zcela suché, nacpal je do oltáře nebo jimi posypal psací stůl. Kdykoli k nim přivoněl, měl pocit jako by jim prodlužoval život: tím, že je nenechal rozfoukat a následně zetlít, jim nabízel druhou šanci.

Pan Auslander měl pouze jedno oko a nohy ani ruce mu po výprasku, který mu uštědřili v přístavu, nikdy správně nesrostly. Pohyboval se jen s obtížemi a většinu času trávil ve své židli s vysokým opěradlem. S postupujícím věkem ho začala stále častěji trápit zácpa; občas ho jeho početné neduhy trýznily tak moc, až ztrácel chuť do života. Nenacházel v něm žádný smysl. Jednou začátkem zimy se opět vrátila zácpa. Tentokrát s mimořádnou silou a za nic na světě nechtěla odeznít. Pan Auslander vyzkoušel všechny známé a ověřené metody: každé ráno po procitnutí nalačno vypil velký džbán studené vody a s vodní kúrou pokračoval i během dne v naději, že si přivodí žaludeční potíže a snad i průjem. Ale zácpa se nedala obelstít a pevně mu svírala střeva. Pan Auslander do sebe několik dnů lil jednu sklenici vody za druhou, ale vnitřnosti na tuto neobvyklou záplavu nijak nereagovaly. Naopak. Cítil se čím dál mizerněji, což byl jediný výsledek jeho léčebné kúry. Kromě neustálých křečí a zesilujících se bolestí žaludku ho přemáhala beznaděj. Jednou večer se vrátil z města, kam se vydal pro lék. Vstoupil do místnosti a poslepu zašátral po sklenici studené vody, kterou měl připravenou u dveří. Obrátil ji do sebe a na několik hltů ji celou vypil. Pil tak rychle, že si vůbec nevšiml její zvláštní chuti; zaznamenal ji teprve ve chvíli, kdy se díval na dno. Současně si uvědomil, že s vodou mu hrdlem sklouzlo něco zvláštně hladkého. Nesmírně ho to vyděsilo. Když rozsvítil olejovou lampu, zjistil, že ve sklenici plavala spousta promáčených a změklých hrušňových lístků. Možná je tam strhl vítr; možná je tam smetla krysa běžící kolem. Nikdy předtím ho nenapadlo, že by se z hrušňových lístků dal vyrobit nápoj, a napjatě čekal, co se bude dít — částečně počítal dokonce i s tím, že ho lístky mohou zabít. Pustil se do přípravy svého obvyklého léku, který si přinesl z města, ale než ho stačil dokončit, ucítil zvláštní bolest v útrobách — přesně tu, na niž tak dlouho a tak nedočkavě čekal. V té chvíli si uvědomil, že se zácpou je konec. S nesmírnou rozkoší si dlouze a patřičně zvučně ulevil a hned nato se vydal na vysněnou cestu na toaletu. Když znovu otevřel dveře a vstoupil do místnosti, působil klidně, uvolněně a šťastně.

V předchozích případech po kýžené úlevě od zácpy vždy následovalo dlouhé trápení se žaludkem, jenž byl nejspíš přesycen vodou a podrážděn běžnými léky. Po období svíravých křečí ve střevech plném toužebných pohledů směrem k záchodu většinou následoval hrozivý průjem, jako by tělo cestou k zotavení muselo projít oběma extrémy. Tentokrát se ale zdálo, že bludnému kruhu zácpy a následného průjmu unikl — střeva se vrátila ke své správné funkci a veškeré problémy s vyprazdňováním se bez jakýchkoli doprovodných symptomů či potíží zcela ztratily. Od té chvíle se pan Auslander začal vážně zajímat o léčivé účinky vody s vyluhovanými hrušňovými lístky. To, co zpočátku vypadalo jako naprostá shoda náhod, přesněji řečeno nedopatření, se najednou zdálo být spíš zásahem shůry. V následujících letech si připravoval vývar z hrušňových lístků stejně často a samozřejmě, jako si jiní vaří čaj — a čím víc ho pil, tím víc mu chutnal. Když se na jaře na hrušních v zahradě objevily první křehké bílé květy, vítal je s neskonalou radostí v duši a se stěží potlačovaným vzrušením. A když se pak pustil do jejich sbírání, měl pocit, jako by se mu vracelo jeho dávno ztracené zdraví. Dlouhodobé vytrvalé bolesti ale ustupovaly jen dočasně. V noci často snil o stromech plných květů, které se ochotně otvírají vstříc paprskům vycházejícího slunce. Když ve snu viděl lístky unášené větrem nebo smáčené deštěm, bral to jako boží znamení — jako svolení k cestě z tohoto světa, který chtěl opustit spolu s uvadajícími lístky svých milovaných hrušní.

Jednou ráno si starý muž zavolal Kachňátko k lůžku a pohybem ruky mu naznačil, že potřebuje podat papír a pero. Když obojí dostal, na papír napsal následující větu: „Až umřu, přeji si, abys mi dal do rakve hrušňové lístky.“ Večer si pak Kachňátko zavolal znovu a opět chlapce požádal o papír a pero, aby mu mohl dát podrobnější instrukce: „Je mi osmdesát devět let a chtěl bych, aby mne do země uložili s osmdesáti devíti hrušňovými lístky.“ Totéž se opakovalo následující den ráno. Pan Auslander si zase zavolal Kachňátko k posteli, nechal si podat papír a pero a ještě víc upřesnil, co se má stát po jeho smrti: „Spočítej, kolik dnů připadá na osmdesát devět let, a do rakve mi dej příslušný počet hrušňových lístků.“ Blízkost smrti starého muže nejspíš pořádně vyděsila, neboť ve chvíli, kdy chlapci popisoval své stále složitější požadavky ohledně pohřbu, zcela zapomněl na to, že Kachňátko nikdy neučil počítat.

Kachňátko se sice muselo obejít bez základů matematiky, ale takto jednoduchý součet pro ně nebyl žádným velkým problémem. Jednoduché počty jsou součástí života a každé průměrně inteligentní dítě si s takovým úkolem poměrně snadno poradí, a to i v případě, že nikdy nechodilo do školy a o matematiku ani nezavadilo. Pokud se na celou věc podíváme z tohoto úhlu, nezbude než konstatovat, že Kachňátko ve skutečnosti získalo v oblasti sčítání a odčítání veškeré potřebné znalosti — zcela mu stačilo, že každý rok, když začaly opadávat květy hrušní, s panem Auslanderem sbíralo uvadlé okvětní lístky a poté je na jeho žádost poctivě počítalo. Pokud se dobralo správného výsledku, pan Auslander součet zapsal na stěnu. Po pár dnech pan Auslander znovu chtěl, aby Kachňátko spočítalo čerstvě napadané lístky, a výsledek opět zaznamenal na zeď jejich skromného obydlí. Tak se stalo, že než se stromy zcela zbavily květů, Kachňátko si dokonale procvičilo sčítání a odčítání a velmi dobře se zorientovalo v číslech a správném používání desítek, stovek a tisíců. Víc ho ale pan Auslander nenaučil. A teď se Kachňátko muselo s touto velmi omezenou výbavou pustit do sčítání dnů, které strávil jeho tatínek na světě. Muselo si při tom vystačit s informacemi, které pan Auslander připravil na svůj náhrobek, kde se mělo kromě místa narození objevit také místo, kde pan Auslander poprvé spatřil světlo světa. V důsledku již zmíněných velmi omezených matematických zkušeností výpočet trval celou věčnost — přesněji řečeno uběhl celý den, než se Kachňátko konečně dobralo výsledku. Když se Kachňátko vydalo k tatínkově posteli, aby mu ukázalo výsledek dlouhého součtu, za okny se již smrákalo a pan Auslander byl natolik zesláblý, že ani nedokázal souhlasně pokývnout hlavou. Lehce se dotkl chlapcovy ruky a pak naposledy zavřel oči — chlapec tedy nevěděl, zda je výsledek správný, či nikoli. Když si všiml, že si mladý Lillie prohlíží jeho dlouhé výpočty, pochopil, že vztah s tímto doposud neznámým člověkem by pro něj mohl být opravdu důležitý, a zmocnil se ho neklid a nervozita.

Kachňátko ke svým výpočtům použilo tři listy papíru. Listy sice nebyly očíslovány, ale mladému Lilliemu stačil jediný pohled, aby poznal, že ten nejsvrchnější je současně první v řadě. Výpočet na první stránce začínal takto:

Jeden rok: 365 dnů.

Dva roky: 365 + 365 = 730 dnů.

Tři roky: 730 + 365 = 1 095 dnů.

Čtyři roky: 1095 + 365 = 1 460 dnů.

Pět let: 1490 + 365 = 1 825 dnů.

Když se dostal k pátému řádku, mladý Lillie si uvědomil, že Kachňátko neumí násobit a že mu nezbývalo než použít tento zdlouhavý a velmi nešikovný postup. Kachňátko postupně přidávalo rok po roku, až se nakonec dostalo k osmdesátému devátému a celkovému součtu 32 485 dnů, od něhož odečetlo 253 dnů, čímž dospělo ke konečnému výsledku 32 232 dnů.

„Spočítal jsem to správně?“ zeptalo se Kachňátko.

Mladý Lillie samozřejmě věděl, že výsledek je chybný, protože každý rok nemá tři sta šedesát pět dnů. Podle solárního kalendáře je každý čtvrtý rok přestupný a skládá se z tří set šedesáti šesti dnů. Současně si ale uvědomoval, že pro dvanáctileté dítě není vůbec snadné provést tak zdlouhavý a únavný výpočet a neudělat při něm jedinou chybu. Nechtěl hocha zklamat, a tak přikývl, že výsledek je správný, a pochválil ho, že se tak snažil a dal si s ním tolik práce:

„Jednu věc jsi udělal velmi správně. Tím, že jsi vycházel z celkového počtu dnů v roce a začal jsi počítat v den narození, sis ušetřil hodně práce. Když se nad tím zamyslíš, jistě si uvědomíš, že kdybys začal počítat od prvního ledna, na počátku a na konci života pana Auslandera by ti zůstaly dva neúplné roky, kdežto takto jsi musel přičíst pouze dny, které zbývaly od posledních narozenin. Bylo to od tebe chytré a skutečně sis to hodně zjednodušil.“

„Mezitím jsem ale přišel na daleko snadnější způsob, jak se dostat ke stejnému výpočtu,“ řeklo Kachňátko.

„Na jaký?“

„Nevím, jak se tomu správně říká, ale ukážu vám to. Dívejte se.“

Kachňátko během řeči vytáhlo zpod postele několik dalších listů papíru, aby mohlo starému muži předvést, co objevilo.

Listy se velikostí i typem papíru zcela lišily od těch předchozích a trochu se změnil i Kachňátkův rukopis, z čehož se dalo odvodit, že výpočet pochází z pozdější doby. Kachňátko vysvětlilo, že se do něj pustilo teprve po tatínkově smrti. Mladý Lillie si výpočty pozorně prohlédl a zjistil, že v levém sloupci jsou stejné součty jako předtím — když se ale očima přesunul k pravému sloupci, všiml si, že se v něm nachází výpočet, pro nějž hoch neměl podle svých vlastních slov správné pojmenování:

Jeden rok: 365 dnů. 356 . 1 = 365.

Dva roky: 365 + 365 = 730 dnů. 365 . 2 = 730.

Tři roky: 730 + 365 = 1 095 dnů. 365 . 3 = 1 095.

Nepochybuji, že jste to správně pochopili. Hoch používal tečku jako symbol násobení. Kdyby chodil do školy, jistě by používal křížek, ale takto si vymyslel své vlastní znaménko. Pomocí tohoto dvojitého výpočtu dospěl k výsledku za prvních dvacet let. Od jedenadvacátého roku ale obrátil pořadí používaných metod. Násobení se dostalo na první místo a teprve poté následoval součet:

Dvacet jedna let: 365 . 21 = 7 665 dnů.

7 300 + 365 = 7 665 dnů.

V tomto místě si mladý Lillie všiml, že výsledek 7 665, ke kterému chlapec dospěl násobením, byl opraven; pod přeškrtnutými číslicemi se skrýval chybný výsledek — nejspíš něco jako 6 565. V následujících výpočtech se Kachňátko k výsledku dobralo stejným způsobem jako v jednadvacátém roce. Nejdřív použilo „tečkovou“ metodu, a teprve potom si výsledek ověřilo součtem. Na mnoha místech bylo navíc opět patrné, že výsledek násobení byl opakovaně opravován, aby odpovídal sumě, ke které hoch došel sčítáním. Když se ale mladý Lillie podíval zpátky na výsledky násobení za prvních dvacet let života pana Auslandera, nenašel ani jeden škrt, ani jednu opravu. Vyvodil z toho dva závěry:

1. Při výpočtech za prvních dvacet let Kachňátko využívalo především součet, jenž pro něj byl primární metodou, jak se dostat k výsledku, a „tečkovou“ metodu vnímalo nejspíš jen jako doplněk, možná svého druhu ozdobu; rozhodně jako formu výpočtu, která se neobejde bez sčítání, a nemůže tedy fungovat samostatně. Od jednadvacátého roku naopak začalo používat pouze násobení a sčítání mu sloužilo jen k ověření správnosti výsledku, tedy jako matematická zkouška.

2. Zpočátku násobení ještě neovládalo, dělalo proto poměrně hodně chyb, které muselo opakovaně sčítáním opravovat — svědectví o opakovaném škrtání našel mladý Lillie víc než dost. Později ale stále lépe pronikalo do tajů násobení, čím dál lépe si ho osvojovalo a chyb postupně ubývalo, až zcela zmizely.

V násobení hoch pokračoval až do čtyřicátého roku života pana Auslandera. Pak následoval náhlý skok k osmdesátému devátému roku, u něhož se objevil výsledek 32 485 dnů, k němuž se chlapec dobral výhradně násobením. Od daného čísla pak odečetl 253 dnů, čímž se dostal ke konečnému výsledku 32 232 dnů, naprosto stejnému jako v prvním případě, kdy používal výhradně sčítání. Kolem výsledného čísla udělal několikanásobný kroužek, aby okamžitě padlo do oka a nezaniklo mezi ostatními čísly.

Poslední stránka s výpočty působila na první pohled hodně nepřehledně a zmateně, ale mladý Lillie velmi rychle pochopil, o co se jedná. Hoch se na ní snažil pochopit základní principy násobení. Když se podíval k dolnímu okraji stránky, našel tam přehledně uspořádaná pravidla. Starý muž upřeně zíral na hustě popsanou stránku a nevycházel z údivu. Pomalu začal sám pro sebe přeříkávat:

Jedenkrát jedna je jedna.

Jedenkrát dvě jsou dvě.

Jedenkrát tři jsou tři…

Dvakrát dvě jsou čtyři.

Dvakrát tři je šest.

Dvakrát čtyři je osm…

Třikrát tři je devět.

Třikrát čtyři je dvanáct.

Třikrát pět je patnáct.

Třikrát šest je osmnáct…

Nebylo pochyby, že Kachňátko se tímto způsobem učilo násobit.

Když si mladý Lillie stránku dostatečně prostudoval, mlčky se zadíval na chlapce, jenž na něj hleděl se zvláštním nejistým výrazem v tváři, jejž u něj starý pán do té chvíle nezpozoroval. Tichou místností stále ještě doznívala ozvěna jeho stařeckého mumlání, jež chvílemi připomínalo modlitbu. Mladý Lillie cítil, jak se mu celým tělem rozlévá příjemná vlna tepla. Najednou věděl, co musí udělat. Co chce udělat. Rozhodl se, že musí hocha odvést s sebou. Velmi dobře si uvědomoval, že válka, která již několik let ničila celou zemi a trápila její obyvatele, jen tak neskončí, a bylo mu také jasné, že stačí jediný nerozumný čin — byť třeba vedený těmi nejlepšími a nejčistšími motivy — a snadno může přivést sám sebe a všechny blízké do neštěstí. Viděl však, že se setkal s geniálním dítětem, které prostě nemůže nechat napospas osudu. Pokud ho neodvede, bude toho až do konce života litovat.

Před koncem letních prázdnin dostal mladý Lillie z hlavního města provincie telegram, v němž stálo, že od podzimu se na univerzitě znovu začne vyučovat. Vedení proto doufá, že se co nejdřív vrátí, aby se mohl připravit na další semestr. Mladý Lillie si telegram několikrát pozorně pročetl a dlouze se zamyslel. Nebyl si jist, zda se chce vrátit, aby se mohl věnovat výuce a svým obvyklým povinnostem vysokoškolského pedagoga, ale věděl, že do školy musí přivést nového studenta. Zavolal si správce domu a sdělil mu, že odjíždí. Když mu vše vysvětlil, vložil mu do ruky hrst bankovek. Správce se domníval, že od mladého Lillieho dostal něco za své věrné služby.

Mladý Lillie ale řekl: „Ty peníze nejsou pro tebe. Něco od tebe potřebuju.“

„A co to má být?“ zeptal se správce.

„Vezmeš Kachňátko do vesnice a koupíš mu dvě sady oblečení.“

Správce bez hnutí zíral na mladého Lillieho. Nejspíš si myslel, že špatně slyšel nebo pánovi dobře nerozuměl.

„Až se vrátíte s šaty, dostaneš svou odměnu,“ dodal mladý Lillie.

Když si o pár dnů později správce přišel pro odměnu, mladý Lillie řekl: „Měl bys pomoct Kachňátku balit, protože zítra odjíždíme.“

Jak si jistě dokážete představit, správce hleděl stejně vyjeveně, jako když dostal úkol nakoupit pro Kachňátko oblečení. Stejně jako v prvním případě si myslel, že se přeslechl.

Mladý Lillie mu musel svůj požadavek ještě jednou zopakovat.

Další den ráno, když se nad obzorem objevilo vycházející slunce a krajinu zalilo nádherně čisté světlo, se v domě Žungových rozštěkali všichni psi. Nejdříve začal štěkat jeden pes, ale hned se k němu přidal druhý a za pár okamžiků domem zněla nepopsatelná kakofonie zvuků, jež vytáhla všechny obyvatele — pány i sluhy — z postelí. Všichni spěchali, aby se škvírami v pootevřených dveřích podívali, co se děje. Správce domu v ruce držel velkou lampu, díky níž se všem obyvatelům domu Žungových naskytl nepředstavitelný pohled. Viděli Kachňátko v nových šatech a s koženou taškou, s kterou před dlouhými lety do domu přišel pan Auslander. Hoch bez jediného slova se sklopenou hlavou kráčel za mladým Lilliem a usilovně se s ním snažil držet krok. Působil vystrašeně a vypadal jako malý zmatený duch. Něco podobného nikdo z domu Žungových nečekal, a tak nechtěli věřit svým očím. Když se ale správce vrátil z přístavu, ujistil je, že nic z toho, co viděli škvírami ve dveřích, se jim nezdálo.

Otázka střídala otázku. Kam mladý Lillie chlapce odváží? Proč ho odvádí z domu? Vrátí se Kachňátko ještě někdy zpět? Proč se mladý Lillie k chlapci chová tak vlídně? A tak dále a tak dále. Správce měl pro všechny pouze dvě odpovědi.

Svým pánům zdvořile opakoval: „To skutečně netuším.“

Ostatní sluhy odbyl: „Jak to mám k čertu vědět!“

4.

Jestliže souhlasíte, že díky koním se svět zmenšil a mořeplavba ho zvětšila, pak musíte připustit, že spalovací motor ho proměnil v místo zázraků. Když o několik měsíců později postupovala japonská armáda z hlavního města provincie směrem k Tchung-čenu, předsunutá motodivize do něj dorazila za pouhé dvě hodiny. Na silnici mezi hlavním městem provincie a Tchung-čenem nikdo nikdy žádné motorové vozidlo neviděl. Lidé byli rychlostí hlasitě burácejících strojů naprosto uchváceni a mnozí se ptali, zda za tím nestojí nějaké nadpřirozené síly. Připadalo jim, jako by se nebe konečně smilovalo a vyslyšelo prosby místních obyvatel, kteří si již dávno přáli, aby vysoké pohoří, jež dělilo Tchung-čen od hlavního města, někam zmizelo a oni mohli snadněji cestovat za obchodem. Do té doby se mezi hlavním městem provincie a Tchung-čenem dalo nejrychleji jezdit na koni. Pokud jste našli dobrého mladého oře a nebáli jste se ve vhodnou chvíli šlehnout bičem, cestu jste mohli zvládnout za sedm či osm hodin. Před pár desítkami let tudy mladý Lillie jezdil v bryčce tažené koňmi: jízda trvala pochopitelně déle, než kdyby se vyšvihl do sedla, ale pokud se kočí skutečně snažil, do hlavního města dorazil ještě před soumrakem — samozřejmě za předpokladu, že mladý Lillie vyjel hned po ránu, za prvního denního světla. Nyní se ale mladý Lillie — ve skutečnosti již starý muž — na kodrcavou jízdu drožkou necítil, nezbývalo tedy než nasednout na loď. Plavba z Tchung-čenu do hlavního města trvala dva dny a dvě noci, neboť loď si musela razit cestu proti poměrně silnému proudu. Opačným směrem se jí plulo daleko snáze, ale i tak jste se do cíle nedostali dříve než za den a noc.

Na palubě lodi mladý Lillie začal okamžitě přemýšlet o chlapcově jméně. Žádné ho ale nenapadalo. Loď se pomalu blížila k hlavnímu městu provincie a mladý Lillie byl tam, kde na začátku. Jakmile se problémem s novým jménem začal skutečně vážně zabývat, velmi záhy si uvědomil, že to není ani trochu snadný úkol. Byl na tom naprosto stejně jako kdysi starý pan Auslander, když byl chlapcovými pěstouny požádán, aby pro jejich svěřence vybral jméno: rozhodně nešlo o jeden z oněch problémů, které se časem vyřeší samy. Mladý Lillie si celou věc důkladně promyslel a nakonec se rozhodl, že všechny ostatní aspekty, které se při výběru nabízely, odsune stranou, a zvolí takové jméno, které se bude hodit pro někoho, kdo se narodil v Tchung-čenu a také tam vyrostl. Tímto způsobem se dostal k dvěma jménům, která mu ale po pravdě připadala trochu nepřirozená: první možností bylo jméno Ťin-čen, jež znamená „zlatá upřímnost“; jako druhá volba připadalo v úvahu jméno Tchung-čen s významem „dětská upřímnost“. Mladý Lillie nedokázal vybrat, a tak se rozhodl, že volbu nechá na chlapci. Ať si zvolí jméno, které mu bude lépe vyhovovat.

„Je mi jedno, jak se budu jmenovat,“ prohlásilo Kachňátko.

„V tom případě mi nezbude než vybrat za tebe,“ řekl mladý Lillie. „Vyhovovalo by ti jméno Ťin-čen?“

„Vyhovovalo,“ odvětilo Kachňátko. „Klidně se můžu jmenovat Ťin-čen.“

„Dobře, ale doufám, že si to jméno v budoucnu zasloužíš,“ usmál se mladý Lillie.

„Rozhodně se o to alespoň pokusím,“ řeklo Kachňátko.

„Chci říct, že bys měl v budoucnu zazářit jako zlato,“ pokračoval mladý Lillie.

„Proč ne,“ přikývlo Kachňátko. „Budu se snažit, abych zazářil jako zlato.“

Mladý Lillie se na chvíli odmlčel, ale pak přispěchal s další otázkou: „Líbí se ti jméno, které jsme vybrali?“

„Líbí,“ řeklo Kachňátko.

„Přiznám se, že bych chtěl jméno trochu změnit. Přesněji řečeno změnil bych jeden znak,“ řekl mladý Lillie. „Co bys tomu řekl?“

„Řekl bych, že mi to nevadí,“ odpovědělo Kachňátko.

„Ale vždyť jsem ti ještě ani neprozradil, který znak bych chtěl vyměnit,“ zakroutil hlavou mladý Lillie, „tak jak to, že jen tak souhlasíš?“

„Který znak byste chtěl vyměnit?“ zeptalo se Kachňátko.

„Rád bych nahradil znak pro slovo čen s významem ‚upřímnost‘ za znak pro slovo čen s významem ‚perla‘,“ řekl mladý Lillie. „Vyhovovalo by ti to?“

„Vyhovovalo,“ odpovědělo Kachňátko. „Bude tam znak pro slovo čen s významem ‚perla‘.“

„Tušíš, proč jsem chtěl zaměnit jeden ze znaků?“ zeptal se mladý Lillie.

„Ne,“ zakroutilo hlavou Kachňátko.

„A chtěl bys to vědět?“

„No… možná… vlastně nevím…“

Hlavním důvodem, proč chtěl mladý Lillie změnit jeden ze znaků v hochově novém jméně byla čistě a jen pověrčivost. Mezi obyvateli Tchung-čenu stejně jako celé oblasti Ťiang-nan bylo rozšířené a velmi oblíbené následující rčení: „Zženštilého muže se bojí i samotný ďábel.“ Znamenalo to, že pokud má muž jisté ženské prvky, obsahuje jing i jang, tedy síly, které se vzájemně doplňují. Velkou sílu musí doprovázet poddajnost. Všichni z Tchung-čenu a celého Ťiang-nanu měli za to, že toto jsou vlastnosti nejlepšího muže — skutečně výjimečného jedince. Což byl také důvod, proč se místní všemožně snažili vyrovnávat působení sil jing a jang a brali je v úvahu dokonce i při výběru jmen svých synů. Otec, jenž se chtěl v budoucnu od svého čerstvě narozeného syna dočkat skutečně velkých věcí, pro něj úmyslně zvolil dívčí jméno, které mu podle všeobecného přesvědčení mohlo zajistit skvělou budoucnost. Mladý Lillie o tom chtěl Kachňátku povědět, ale nakonec se rozhodl, že to neudělá. Nepřipadalo mu to vhodné. Po důkladném zvážení všech pro i proti dospěl k názoru, že nejlépe udělá, když si důvody záměny jednoho ze znaků v nově vybraném jméně nechá pro sebe. Nakonec chlapci pouze řekl: „V pořádku, je rozhodnuto. Od nynějška se jmenuješ Ťin-čen se znakem čen ve významu ‚perla‘.“

Když končili hovor o jméně, na obzoru se objevila silueta města C.

Jakmile přirazili ke břehu, mladý Lillie přivolal rikšu, ale nezamířil domů. Místo toho se s chlapcem vypravil do všeobecně uznávané základní školy nedaleko Západní brány, kde si nechal zavolat ředitele jménem Čcheng. Ředitel kdysi studoval na střední škole spojené s univerzitou N, na níž mladý Lillie — nejdřív ještě jako student a později jako učitel na vysoké škole, přesněji asistent na katedře matematiky — často učil. Čcheng byl plný života a jeho spolužáci ho měli ve velké oblibě; na mladého Lillieho udělal skutečně silný dojem. Střední školu dokončil s tak vynikajícími výsledky, že mohl bez problémů pokračovat ve studiu na univerzitě, ale místo toho se nechal zlákat uniformou Národní revoluční armády. Když se přišel s mladým Lilliem rozloučit, přes rameno mu visela puška. Znovu se s mladým Lilliem setkal uprostřed zimy o dva roky později. Stále ještě nosil uniformu Národní revoluční armády, ale tentokrát mu chyběla zbraň. Když si ho mladý Lillie lépe prohlédl, zjistil, že mu kromě pušky chybí ještě něco jiného — postrádal i ruku a rameno, na které by bylo možné pušku zavěsit. Místo ruky mu podél těla visel jen prázdný rukáv. Čcheng se nemotorně otočil stranou, aby na chybějící ruku nebylo tolik vidět, a mladý Lillie rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Nevěděl, jak se chovat ani co říct. Zdráhavě, jakoby opatrně chytil Čchenga za zbývající — levou — ruku a s překvapením zjistil, že je stejně silná jako dřív jeho pravačka. Zeptal se Čchenga, jestli levou rukou dokáže psát, a on odpověděl, že ano. Nato ho mladý Lillie vybavil doporučujícím dopisem do nově otevřené základní školy nedaleko Západní brány, kde se mohl zapracovat jako učitel. Tím dodal nešťastnému muži novou chuť do života. Z Čchenga se stal učitel, a protože měl jen jednu ruku, všichni mu od samého počátku říkali „Jednoručka“. Nyní působil jako ředitel školy a lidé mu říkali stále stejně — teď už ale hlavně proto, že zcela sám školu proměnil v jeden z nejlepších vzdělávacích ústavů pro děti v celém hlavním městě.

O pár měsíců dříve, během nejprudších bojů, které se dostaly až do bezprostřední blízkosti města, se mladý Lillie s manželkou ve škole nějaký čas schovával — bydleli v malé kůlně vedle truhlářské dílny. Nyní již ale pro sebe útočiště nepotřeboval. Pozdravil se se svým jednorukým přítelem a bez otálení se ho zeptal: „Ta kůlna, kde jsme bydleli se ženou, je stále ještě volná?“

„Je,“ přikývl Jednoručka. „Máme tam jenom uložené nějaké basketbalové a fotbalové míče.“

„Byl bych moc rád, kdyby tam mohl bydlet tady ten mladý muž,“ řekl mladý Lillie a ukázal na Kachňátko.

„Kdo to je?“ zeptal se Jednoručka.

„Váš nový žák, Ťin-čen,“ řekl mladý Lillie.

Od onoho dne chlapci přestali říkat Kachňátko; místo toho ho oslovovali jeho novým jménem: Ťin-čen.

„Ťin-čen!“

„Ťin-čen!“

Nové jméno předznamenalo počátek Kachňátkova nového života ve městě a všeho, co se mu od té doby přihodilo. Jednou provždy přerušilo jeho spojení s Tchung-čenem.

Pokud jde o to, co se dělo během několika následujících let, jednoznačně nejspolehlivějším zdrojem je nejstarší dcera mladého Lillieho — Jin-i Žungová.

5.

Slečně Žungové na univerzitě N neřekli jinak než „profesorko“ a stejně o ní mluvili mezi sebou, ale přiznávám, že netuším, zda tak činili z úcty k jejímu otci, na něhož všichni s láskou vzpomínali, nebo z úcty k její zvláštní pozici. Slečna Žungová se nikdy nevdala, ale nikoli proto, že by se nikdy nezamilovala. Spíše to bylo tím, že se zamilovala až příliš — a bolestně. Vypráví se, že jako mladá měla přítele, skutečně bystrého a nadaného studenta z katedry fyziky univerzity N, jenž se specializoval na bezdrátové technologie. Říkalo se o něm, že za pár hodin dokázal takřka z ničeho vyrobit rozhlasový přístroj schopný přijímat vysílání na třech vlnových délkách. Všichni věděli, že univerzita N je plná uvědomělých a vlastenecky založených mladých mužů, nikoho tedy nepřekvapilo, když řada z nich po vypuknutí druhé čínsko-japonské války opustila školní lavice a vstoupila do armády — která je většinou bez sebemenšího výcviku poslala přímo do předních linií. Jedním z dobrovolných branců byl i přítel profesorky Žungové. Během prvních let od vstupu do armády profesorce Žungové víceméně pravidelně psal a dostával od ní dopisy, kterých ale postupem času ubývalo, a mladí lidé nakonec ztratili kontakt. Poslední dopis přišel z města Čchang-ša v provincii Chu-nan na jaře 1941. Mladík v něm vysvětloval, že se účastní přísně tajného výzkumného vojenského projektu a že na nějaký čas bude muset přerušit veškeré písemné styky s rodinou i přáteli. Stále dokola opakoval, jak moc ji miluje, a také pevně doufá, že na něj bude čekat. Nejdojemněji působily poslední řádky: „Čekej na mě, drahoušku, až se vrátím domů. V den, kdy se nám podaří porazit Japonsko, se staneme mužem a ženou!“ Profesorka Žungová čekala do japonské porážky a pak do konečného osvobození, ale její milý se domů stále nevracel — vůbec netušila, co se s ním stalo. Nepřišla jí jediná zpráva, že by byl po smrti. Poprvé o něm znovu uslyšela teprve v roce 1953 od jednoho člověka, jenž se do země vrátil z Hongkongu. Tvrdil, že její milý odešel na Tchaj-wan, kde se oženil a má děti. Své bývalé dívce prý vzkazuje, aby na něj již nečekala a našla si někoho jiného.

To byl výsledek dlouhých let oddaného čekání a nesmírné trpělivosti zamilované profesorky Žungové. Jistě není třeba zdůrazňovat, že tato zpráva jí otřásla a že se z toho šoku nikdy zcela nevzpamatovala. Když jsem se za ní před deseti lety vypravil na univerzitu N, abych se s ní osobně seznámil, právě rezignovala na místo vedoucí katedry matematiky. Rozhovor jsme začali u rodinné fotografie, kterou měla pověšenou na zdi v obývacím pokoji. Na fotografii bylo celkem pět osob. V přední řadě seděli mladý Lillie se ženou a za nimi stála asi dvacetiletá profesorka Žungová s mírně vlnitými vlasy po ramena. Nalevo od ní stál její mladší bratr s brýlemi a napravo jsem viděl mladší sestru s malým ohonem — mohlo jí být tak sedm nebo osm let. Fotografii pořídili během léta roku 1936, v době, kdy se mladší bratr profesorky Žungové připravoval na studium v zahraničí — což byl vlastně hlavní důvod, proč se celá skupinka nechala vyfotografovat. Mladší bratr musel v zahraničí zůstat kvůli válce o hodně déle, než plánoval; vrátil se teprve v roce 1945. Mezitím rodina o jednoho člena přišla a dalšího získala. Ztratili mladší sestru, jež zemřela během velké epidemie rok před bratrovým návratem, a přírůstkem byl Ťin-čen, který se k rodině připojil v létě, jen pár týdnů po tragickém skonu dívky. Profesorka Žungová podrobně vysvětluje:

[Přepis rozhovoru s profesorkou Žungovou]

Moje mladší sestra zemřela během letních prázdnin. Bylo jí právě sedmnáct let.

O Ťin-čenovi jsme se s matkou dozvěděly teprve po sestřině smrti. Tatínek ho do té doby skrýval v domě pana Čchenga, ředitele základní školy nedaleko Západní brány. S panem Čchengem jsme se stýkali jen velmi zřídka a většinou krátce, neboť jsme s ním neměli co do činění, takže tatínek nebyl nijak zvlášť opatrný, přestože si podle všeho nepřál, abychom se o Ťin-čenovi dozvěděli. Rozhodně pana Čchenga nevaroval, aby se o něm před námi nezmiňoval. Jednou k nám přišel pan Čcheng na návštěvu. Nevím, od koho se dozvěděl, že mi nedlouho předtím zemřela sestra, ale jisté je, že nám přišel vyjádřit svou soustrast. Onoho dne jsme ani já ani otec nebyli doma. Pana Čchenga přijala pouze matka a během hovoru se od něj dozvěděla o tatínkově tajemství. Když se otec vrátil domů, maminka se ho zpříma zeptala, proč před námi skrývá nějakého neznámého chlapce, a otec jí podrobně pověděl o hochově nešťastném osudu a o všem, co musel za svého krátkého života vytrpět. Zmínil se také o jeho vysoké inteligenci a o prosbě starého cizince. Když maminka slyšela, jak moc chlapec strádal, srdceryvně se rozplakala. Nejspíš za to mohly zjitřené city po sestřině nedávné smrti. Podívala se na otce a řekla: „Jin-č’ (tak se jmenovala moje mladší sestra) nás navždy opustila a tento chlapec potřebuje rodinu. Přiveď ho do domu. Bude tu žít s námi.“

A tak se k nám připojil můj malý bratříček Čen-ti — abyste rozuměl, Čen-ti byla Ťin-čenova přezdívka.

Moje matka i já jsme mu neřekly jinak než Čen-ti, pouze otec ho oslovoval jeho skutečným jménem Ťin-čen. Čen-ti říkal mamince „mami“, ale tatínka oslovoval uctivě „pane profesore“; mně pro změnu říkal „sestřičko“, z čehož jasně vidíte, že jsme to měli všechno trochu popletené. Pokud bychom se přísně drželi rodinného rodokmenu, patřila bych do předchozí generace, správně by mi neměl říkat „sestřičko“, ale „teto“.

Musím se přiznat, že když se u nás Čen-ti poprvé objevil, vůbec se mi nezamlouval. Ani jednou se neusmál a s nikým nemluvil. Bez jediného slova chodil sem a tam po domě jako duch. Záhy se také ukázalo, že si přinesl řadu nechutných zlozvyků. Například při jídle odporně hlasitě říhal. A o nic lepší to nebylo ani s jeho hygienou. Připadala mi naprosto příšerná: před spaním si například vůbec nemyl nohy. Jen skopl boty z nohou a hodil je ke schodům, takže to na chodbě a také v celém obývacím pokoji příšerně páchlo. Bydleli jsme v domě, který otec zdědil po dědečkovi, v pěkné vilce v západním stylu. V přízemí jsme měli kuchyň a jídelnu, ložnice se nacházely v poschodí. Kdykoli jsem scházela z pokoje po schodech na jídlo, viděla jsem ty jeho staré smrduté škrpály a současně jsem musela myslet na to, jak bude zase u stolu říhat. Úplně mě přešla chuť na jídlo. Problém s botami však netrval nijak dlouho. Maminka ho záhy a rázně vyřešila: Ťin-čenovi vysvětlila, jak má správně s botami zacházet, a dodala, že se musí starat také o nohy, pravidelně si je mýt a každý den si brát čisté ponožky. Od té doby měl nejčistší ponožky v celém domě. Celkově to byl velmi šikovný kluk: uměl vařit, dokázal si vyprat oblečení a rozdělat oheň; dokonce to uměl velmi dobře i s jehlou a nití — šití mu šlo po pravdě daleko lépe než mně. To vše pochopitelně souviselo s jeho dřívější výchovou. Vše, co uměl, se naučil od onoho neznámého cizince, jenž ho svěřil do otcovy péče. S říháním a ulevováním u stolu, a vlastně v celém domě, to bylo bohužel podstatně složitější než s botami. Zlozvyky se dají při patřičném úsilí a trpělivosti odstranit, ale v jeho případě to nebylo snadné. Brzy se totiž ukázalo, že trpí vážnými žaludečními potížemi, které byly rovněž příčinou jeho velmi štíhlé postavy. Tatínek mi vysvětlil, že žaludeční problémy způsobilo přehnané a takřka nepřetržité pití čaje z hrušňových lístků, který měl pan Auslander v oblibě: starému muži mohl odvar z lístků prospívat, ale pro malé dítě a dospívajícího chlapce se tento nápoj nehodil! Jakmile jsme zjistili, že má slabý žaludek, cpali jsme ho spoustou léků a jídlo skoro nedostával. U stolu na něj čekala vždy jen maličká miska rýže, která by nestačila ani kočce, a i tak začal po prvním, nejpozději po druhém soustu hrozivě říhat.

Jednou Čen-ti za sebou zapomněl zavřít dveře do koupelny. Netušila jsem, že je někdo uvnitř, a vešla jsem. Něco podobného bylo v té době naprosto nepřijatelné. Pokud šlo o mne, vnímala jsem to jako úplně poslední kapku. Pohár přetekl a já si nepřála nic jiného, než aby co nejdřív zmizel z domu. Řekla jsem tatínkovi a mamince, že už to s ním déle nevydržím a že si přeji, aby nastoupil do internátu. Vysvětlila jsem, že i když je to náš příbuzný, nevidím nejmenší důvod, proč by s námi měl bydlet pod jednou střechou, když je tu internát, a co vím, většině chlapců naprosto vyhovuje. Tatínek neřekl ani slovo. Vše nechal na mamince. Ta řekla, že by nebylo správné vyhnat ho z domu, do něhož teprve nedávno přišel, ale zároveň dodala, že až začne škola, možná by nevadilo, kdyby se přestěhoval do internátu. S tím souhlasil i tatínek: „Domluveno,“ řekl, „jakmile začne škola, bude bydlet v internátu.“

Maminka ale ještě neskončila: „Budeme pro něj ale pravidelně jezdit, aby mohl trávit víkendy s námi. Chci, aby věděl, že tady má svůj domov.“

Tatínek opět nic nenamítal, čímž bylo vše rozhodnuto.

Nakonec to ale dopadlo úplně jinak…

[Pokračování dále]

Jednou večer, koncem letních prázdnin se profesorka Žungová u večeře zmínila o něčem, co přes den četla v novinách: předchozího léta trpěla řada oblastí země nejhorším suchem od dob, kdy se o podobných věcech vedou záznamy, a v mnoha městech je teď víc žebráků než vojáků. Její matka dlouze vzdechla a prohlásila, že předchozí rok byl dvojitý přestupný, není se tedy čemu divit. Takové roky vždy přinášejí hrozné přírodní katastrofy. A ze všech nejvíce pokaždé trpí lidé z venkova. Ťin-čen často nemluvil, a tak se paní Lillieová co nejvíc snažila zapojit ho do diskuze. Proto se ho také hned zeptala, zda má představu, co je to dvojitý přestupný rok. Když chlapec pouze zakroutil hlavou, paní Lillieová vysvětlila, že dvojitý přestupný rok nastává, když na přestupný rok podle solárního kalendáře připadne přestupný rok v lunárním kalendáři; když se tyto dva přestupné roky tak říkajíc potkají. Paní Lillieová se na chvíli odmlčela a tázavě se na hocha zadívala. Z jeho výrazu poznala, že netuší, o čem mluví. Usmála se a znovu se zeptala: „Už jsi někdy slyšel o přestupném roce?“

Hoch znovu místo odpovědi zakroutil hlavou. Nevydal jedinou hlásku. Přesně jak to u něj bylo obvyklé. Pokud se dokázal vyjádřit jakýmikoli jinými prostředky než slovy, nikdy neotevřel ústa. Paní Lillieová mu okamžitě začala vysvětlovat, co je to přestupný rok, jak a proč byl zaveden nejprve do solárního kalendáře a poté také do kalendáře lunárního a tak dále a tak podobně. Když domluvila, chlapec zůstal bez hnutí sedět — jako by ho přivázali ke kůlu — a upřeně zíral na mladého Lillieho. Čekal, zda potvrdí to, co právě slyšel od jeho ženy.

Mladý Lillie pokývl hlavou a řekl: „Přesně tak. Tak to skutečně funguje.“

„Chcete tím říct, že moje výpočty byly chybné?“ zeptal se Ťin-čen a celý zrudl jako rak. Vypadalo to, jako by se měl každým okamžikem rozplakat.

„Tvoje výpočty?“ zopakoval mladý Lillie, jenž si neuvědomoval, o čem chlapec mluví.

„Přece výpočet tatínkova věku — myslel jsem, že každý rok má přesně tři sta šedesát pět dnů.“

„To bohužel není tak docela pravda…“ Než stačil mladý Lillie dokončit větu, Ťin-čen propukl v pláč.

Po tváři mu stékaly slzy jak hrachy a za nic na světě se nedal utišit. Všichni u stolu se ho snažili rozveselit a rozptýlit, ale nic nepomáhalo. Nakonec toho měl mladý Lillie dost. Vztekle udeřil pěstí do stolu a rozkřikl se na něj, aby se konečně začal ovládat. Chlapec sice skutečně přestal plakat, ale bylo vidět, jak moc ho nová informace sklíčila. Seděl s rukama přitisknutýma na stehna a vší silou do nich zarýval nehty — jako by na tom záležel jeho život. Mladý Lillie mu přikázal, aby ruce zvedl a položil je před sebe na stůl. Při dalších slovech působil velmi přísně, i když se chlapce zjevně snažil uklidnit a utěšit. „Proč tu tak hrozně vyvádíš? Ani jsi mě nenechal domluvit. Co kdyby sis mě nejprve vyslechl a teprve pak se rozhodl, jestli chceš stále ještě plakat?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozluštěno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.