TRITON

Praha / Kroměříž

Pavel Langer

Trnité cesty do říše Nippon

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Pavel Langer, 2014

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2014

Cover © Renata Brtnická, 2014

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-813-9

Obsah

1. kapitola: Dlouholeté přípravy

Ozývá se Daleký východ

Přichází Monty

Do Ameriky s prázdnou kapsou

Monte a Japonci

Micuo v Bratislavě a co bylo potom

Příběh o krasavici v ČSA

2. kapitola: Bloudění v tajemstvích bájné říše

První kroky v říši Nippon

Další kroky v říši Nippon

Z deníku gajdžina

V divadle kabuki

V říši záhadného písma

Ano, my dnes nemáme zmrzlinu

Nikdy neztrať svou tvář!

Zázrak, nebo uvědomělá disciplína?

Tentokrát horu Fudži neuvidíme

Blíže k Buddhovi

Výběr z japonských zvláštností

Džudo

Sumo

„Ča-nó-ju“ čili čajový obřad

Gejši

3. kapitola: Druhá cesta do Japonska

1984 – Nečekané komplikace

Ani posila v ČSA to nezvládla

Na Havajských ostrovech

Šigeru – můj druhý japonský přítel

V národním parku Nikkó

Vzpomínky na Tokio

Ginza

Směr císařský palác

Světové hlavní město elektroniky

4. kapitola: Do Japonska po pádu totality

1999 – Poslední cesta do Japonska

Na sjezdu v Jokohamě

Poslední den s dobrým přítelem

Asakusa

Plavba po řece Sumida

Šindžuku a hora Fudži

1. kapitola

Dlouholeté přípravy

Ozývá se Daleký východ

Po dvou letech plnění vojenské povinnosti pozůstávající ze čtyř měsíců pobytu ve škole pro záložní důstojníky zdravotní služby v Hradci Králové a jedenadvaceti měsíců ve funkci lékaře a v hodnosti podporučíka u těžké dělostřelecké a raketometné divize na Moravě se vracím v červenci 1959 domů, do slušného pokoje s ústředním topením a vlastním nábytkem, který obýváme ve slavném vinařském městečku Modra nedaleko Bratislavy.

Nacházím tu pouze prázdný pokoj, protože manželka Anka, magistra farmacie, dojíždí denně vlakem do lékárny v Seredi, kde pracuje jako vedoucí. Já zase budu od zítřka denně dojíždět vlakem do Bratislavy, do práce v Endokrinologickém ústavu SAV, kde jsem pracoval již čtyři roky před nástupem na vojnu.

Abych však splnil svou dvouletou touhu, nejprve si pustím z dlouhohrající desky tu „pátou“ Beethovenovu symfonii – „Osudovou“ – a raduji se společně s Mistrem, že se podařilo zvládnout ty těžké údery osudu nejen mně, ale také Ance, jež v této chvíli sedí ve vlaku na cestě domů. Ještě celý rok tam bude každý den cestovat, zatímco já zase opačným směrem – do Bratislavy, než se tam pak konečně přestěhujeme do družstevního bytu.

* * *

Endokrinologie je stále ještě popelkou i ve světě, ale tam jsou o kus dále. Je už jasné, že poruchy endokrinních žláz vyvolávají vážná onemocnění, ale vše je zahaleno rouškou zatím nepoznaných tajemství. Už známe několik způsobů, jak tyto choroby léčit, ale málo je těch, které se dají skutečně vyléčit. Až po desetiletích se ukáže, že všechny ty tajemné procesy probíhají na úrovni molekul, které však tenkrát byly pro nás nedostupné. My se jen pomalu dostáváme z úrovně orgánů na úroveň buněk a začínáme poznávat úlohy některých buněčných částic, jako je jádro, mitochondrie a další. Studium úlohy molekul je zatím jen nedostupným snem, ba zdá se nám, že asi nebude přístupno nikdy. Nedovedeme si vůbec představit, jakými metodami by se to mohlo zkoumat.

Americký časopis „Current Contents“ však přináší každý týden nadpisy prací publikovaných ve světových vědeckých časopisech i s adresami autorů. Naše finance stačí sice jen na několik korespondenčních lístků měsíčně, které zasíláme autorům námi vybraných prací letecky se žádostí o separátní výtisk jejich práce. V oné době jsme jinou možnost získání informací ze zahraničí neměli. Odpovídají nám však jen někteří, asi proto, že jim nic není po jakési Bratislavě. Ale každá sebemenší informace je pro nás stejně neocenitelná.

Jednoho dne jsem nesmírně zatoužil po článku o enzymech ve štítné žláze, který napsal v dalekém japonském městě Maebaši doktor Micuo Suzuki. Tak tedy posílám i jemu takový lístek, co kdyby náhodu odpověděl? Za dobré dva měsíce vzrušeně otvírám velkou obálku s exotickými známkami. Když vytáhnu separátní výtisk žádaného článku, hned mě osloví věta „No more Hiroshima and Bikini!“ s jeho podpisem, připsaná rukou na horním okraji.

Jak mu poděkovat? V té chvíli mne nenapadá nic jiného než okamžitě koupit pohlednici bratislavského hradu s Dunajem – jiná tenkrát nebyla – a poslat ji se vzkazem „No more Hiroshima and Bikini!“ do dalekého města Maebaši, které jsem ani nemohl na své mapě najít. Vždyť přece v tomto názoru na atomovou bombu se úplně shodujeme!

Za dalších pár měsíců mi některá z námořních lodí přiveze z Japonska dopis, kde Micuo napíše, že je členem „Výboru japonských vědců proti atomovým zbraním“, a velice se raduje, že i v naší krajině jsou lidé se stejným názorem. To bylo koncem roku 1959.

Další výměna dopisů o problémech kolem štítné žlázy probíhá mezi námi zhruba dvakrát ročně. Poslal jsem mu i svůj článek o štítné žláze, který mezitím vyšel v zahraničí. Někdy během roku 1962 dostávám dlouhý dopis, kde Micuo velmi podrobně rozebírá význam mezinárodní výměny vědeckých pracovníků. V té chvíli jsem netušil, jaké myšlenky mohou být v dopise „zakódovány“. V odpovědi vyslovuji souhlas s jeho názory a poukazuji na to, že například spojením vědomostí a metodických zkušeností nás dvou by určitě bylo možné dosáhnut víc, než když každý z nás pracuje na jiném konci světa. V tom čase jsem ještě nechápal způsob japonské mezilidské komunikace v nepřímých a nejrůznějších jinotajích a odpověděl jsem pouze tolik, že já mám na tyto problémy stejný názor. Přitom jsem si vůbec neuvědomil to, co on z toho vyrozuměl. To se však dozvím až za pět let od jeho šéfa, jenž se cestou náhodou zastaví na tom pracovišti v USA, kde já budu v roce 1964 na půl roku pracovat.

Přichází Monty

Začátkem šedesátých let poslal Nikita Chruščov z Kremlu trochu tepla i k nám. Náš pan ředitel proto ihned naplánoval společnou cestu na 3. světový sjezd o štítné žláze do Londýna v létě 1960, kde jsme se setkali i s americkým profesorem Monte A. Greerem z Portlandu ve státě Oregon, jenž pracoval na podobné problematice štítné žlázy jako já a dokonce i moje skromná práce publikovaná v zahraničí neunikla jeho pozornosti. Moje angličtina však tehdy na podrobnou a plynulou diskusi nestačila. Podobnou nedokonalou angličtinou s ním mluvil i náš pan ředitel o tom, že se pokusíme uspořádat ve Smolenickém zámku nedaleko Bratislavy mezinárodní sympózium o těchto problémech, na něž bychom ho rádi pozvali jako hlavního řečníka, což se nám ve skutečnosti podařilo až za dva roky.

Tenkrát v Londýně však ani sám Monty ještě netušil, že už v březnu příštího roku bude nečekaně pozván přednášet na kongres do Vídně, kde si potom vypůjčí ten slavný malý volkswagen a přijede ještě na týden k nám. Díky téměř každodennímu hlasitému studiu a čtení odborné literatury moje angličtina už stačila na odborné diskuse s ním, jak se velmi brzy ukázalo.

Světoběžník Monty však měl v úmyslu využít svou návštěvu „za železnou oponou“ i na poznání Slovenska, vždyť také proto přijel z Vídně autem. Zeptal se přímo pana ředitele, zda dovolí, abych ho na této cestě doprovázel, když uhradí všechny moje cestovní výlohy.

Pan ředitel souhlasil a dalšího dne jedeme v Montyho „broukovi“ do Vysokých Tater přes Banskou Bystrici a sedlo Čertovica v Nízkých Tatrách. Zpátky zase pojedeme podél řeky Váhu, přes Liptovský Mikuláš, Žilinu a Trenčín, aby viděl kus Slovenska.

Silnice jsou rozbité a neupravené a místy tenká vrstva namrzlého sněhu. Auta na silnicích jsou ještě velkou vzácností, jen občas potkáváme nákladní auto nebo linkový autobus. Monty řídí a sem-tam se na něco zeptá, ale v každodenní konverzaci jsem ještě pořád slabší než ta moucha koncem prosince.

Kdesi za Nitrou stojí uprostřed vesnice kostel a travnatý kopeček kolem něho je obehnán zdí. Monty se překvapeně zeptá, proč taková zeď. Rychle si sestavuji větu a pak suverénně odpovídám, že „some centuries ago this country has been several times invaded by Turkeys“, a lidé se před Turky uchylovali do kostela, protože ti vraždili, pálili, rabovali a brali do zajetí mladé ženy. V té chvíli jeho hrdlo vybuchlo záchvatem smíchu a mně v duchu bleskla otázka, jak jen se může takovým hrůzám smát. Dostalo se mi však poučení, že „turkeys“ jsou krocani a skuteční Turci jsou „Turks“. Umínil jsem si, že toto se mi už nikdy nesmí stát.

Ale stalo se – už za půl hodiny. Zastavíme ve Svatém Beňadiku a Monty obdivuje impozantní budovu kláštera a chrámu stojícího nad námi na kopci. Já ze sebe pomalu soukám větu, že to mělo v 11. století velký význam pro rozvoj vzdělanosti na Slovensku. Monty pevně sevřel rty a s uznáním pokýval hlavou. Vždyť kde byla Amerika v 11. století! Já však chci zdůraznit význam kláštera v šíření vzdělanosti a vážně dodávám „you know, that time the only educated people here were monkeys“. Jeho další výbuch hrdelního smíchu mne však téměř rozplakal. Zase strašná chyba! Protože mniši jsou jednoduše „monks“ a ti „monkeys“ – to jsou přece opice.

Montyho upřímný hrdelní smích a jeho dobrosrdečně zaslzené oči ho definitivně změnily z váženého pana profesora na mého celoživotního přítele.

Třikrát budu pracovat u něho v Portlandu, a to v letech 1964, 1972 a 1975, a on při svých cestách do Evropy nikdy nevynechá Bratislavu. V osmdesátých letech bude u něho pracovat také mladší kolega Vlado, s nímž po sametové revoluci předloží společný projekt a získají od americké strany americko-slovenský grant. Pak bude Monty i s manželkou Peggy navštěvovat Bratislavu každoročně na několik týdnů a pracovat u nás na řešení společného úkolu. O to větší lítost nám pak zůstane, když v roce 2003 společně tragicky zahynou při autohavárii v USA.

* * *

V poloprázdném Grandhotelu Praha v Tatranské Lomnici Monte pro nás najal dva pokoje. Počasí bylo mlhavé a deštivé, na horách asi sněží. Jednoho dne zajíždíme pouze na procházku kolem Štrbského plesa. Na štěstí právě neprší, ale hory jsou utopeny v mracích. Dalšího dne jsme se vypravili do Levoče, prošli středověkým náměstím a prohlédli si slavný ručně vyřezávaný oltář Mistra Pavla. Třetího dne už nevím, co podniknout, i napadlo mne, že zajedeme do Demänovské jeskyně. Monte byl nadšen a měl jsem dojem, že v životě ještě nic podobného neviděl. V Americe určitě mají také jeskyně, ale možná málo krápníkových, ale on o nich nic bližšího nevěděl. Zato byl překvapen, když mu řeknu, že u nás jich máme desítky a všechny zatím ještě ani nejsou zpřístupněny.

Odpoledne se mraky začínají trhat a cestou od Liptovského Mikuláše k Popradu mezi nimi vidíme jednotlivé štíty. Monte vyslovuje svůj obdiv. Něco takového prý nečekal.

Dalšího dne je neděle a probouzíme se do slunečného rána. Konečně jsme uviděli Lomnický štít a já jsem Montyho vylákal na cestu do Ždiaru s tím, že si tam může nafilmovat lidi v krásných krojích, když budou vycházet z kostela.

Ždiar byl však zavalen spoustou sněhu a sotva se našel kousek místa, kde Monty mohl na kraji hlavní silnice odstavit svého „brouka“ s vídeňským číslem. S kamerou se přebrodíme spoustou sněhu ke kostelu, ale máme smůlu. Lidé vycházejí z kostela bez krojů a na moji otázku vysvětlili, že v období půstu se v krojích do kostela nechodí, což jsem netušil. Naštěstí jeden ochotný strýc nás zavedl do místního muzea krojů a poprosil paní správkyni, která vstala od nedělního oběda, aby pro vzácného amerického hosta otevřela. Dokonce si oblékla ženský kroj, pro mne vybrala mužský kroj, dala mi do ruky valašku a já jsem se pokusil o dva tři skoky zbojnického tance „odzemku“. Monty to natočil i s paní správkyní stojící vedle mne. Ten můj „odzemok“ by lépe předvedl každý slon! Když potom tu hrůzu jednou promítal svým hostům v Americe při jedné „párty“ za mé přítomnosti, úspěch byl velký, zvláště když mezi sebou viděli i aktéra tohoto odzemku. Zachránily to ale pěkné a pro hosty zajímavé kroje, které jsme měli na sobě.

U volkswagenu nás už čeká ozbrojený příslušník bezpečnosti, a hned zvysoka na nás, kdo jsme, proč tu parkujeme a co tady hledáme. Když mu vysvětluji, že toto je vážený profesor z Ameriky a oficiální host Slovenské akademie věd a já jsem jeho oficiální průvodce, jeho sveřepý výraz ani trochu neustupuje a vrcholí ve chvíli, když zjistí, že profesor nemá u sebe pas, ale jen mezinárodní řidičský průkaz.

„Musíte jít se mnou sepsat zápis!“

Vysvětluji to Montymu, ale vidím na něm obavy, protože určitě má své informace o tom, co všechno se mu může stát za hranicemi železné opony. V té chvíli však mám obavy i já.

Brodíme se hlubokou závějí a „příslušník“ do mě cestou hučí, že tady je blízko státní hranice s Polskem, že už tady měli všelijaké případy a že takovéto rakouské vozidlo dokonce i s Američanem bez pasu, to není jen tak! Moje obavy se zvětšují, protože tento fanatik může nadělat velké problémy, zejména když to pak dostanou do ruky ještě větší fanatici, jakých u nás neustále přibývá.

Přicházíme k pěknému novému domečku, na rohu tabule „Verejná bezpečnosť“, a příslušník nás po úzkých venkovních schodech vede do poschodí. V kanceláři dřevěný stůl, čtyři židle, zavřená skříň s visacím zámkem, na zdi polička s nějakými knížečkami. Asi předpisy.

Usedáme a Monty vypadá trochu ustrašeně. Příslušník vytahuje čistý papír a tužku. Pak se mne ptá, jak se ten pán jmenuje. Říkám, že se jmenuje Grýr, ale píše se to G-r-e-e-r. Příslušník zřejmě nechápe, jak se může jméno jinak vyslovit a jinak psát. Udiveně na mě hledí, a proto mu to raději píši sám velkým tiskacím písmem.

„A to je křestní jméno?“ ptá se.

„Ne, to je příjmení.“

„A křestní jméno má jaké?“

„Jedno je Monty, ale píše se Monte, a to druhé je Arnold.“

Zdá se, že nechápe ani to, jak může někdo mít dvě křestní jména. Možná jsem měl říci, že to druhé má po otci, ale kdoví, zda to by pochopil.

Když se začal vyptávat na data narození, prozíravý Monty už mezitím odhadl situaci a se širokým úsměvem rozšafně vytáhl pouzdro s americkými cigaretami. Nabídl překvapenému příslušníkovi a ten, když možná jen co levým okem uviděl nezvyklé cigarety a ucítil jejich nezvyklou vůni, změnil se skoro k nepoznání. V té chvíli tuto změnu využívám i já, a když na jeho stole vidím telefon, navrhuji, aby on sám zavolal přímo do hotelu Praha, kde mu určitě řeknou číslo Monteho pasu a potvrdí také to, že je tam ubytován.

Tak se stalo, hotel to potvrdil, a dokud se nedokouřilo, panovala dobrá nálada. Pochopil jsem, že bude možná dobře, když příslušníka ujistím, že na tuto událost úplně zapomeneme. Monty to však nezapomněl a podobně jako o těch útocích krocanů z Maďarska i o těch učených opicích v Beňadiku ještě po dlouhá léta často vše vyprávěl na mezinárodních sympóziích, ale zejména pak to, jak byl policií zatčen v Tatrách. Ale kdoví, co k tomu ještě dodával, když já jsem u toho nebyl.

Recepční v hotelu mi pak řekla, že podobný případ ještě neměli.

Po svém příjezdu domů mi Monty poslal pozvání ke studijnímu a pracovnímu pobytu v jeho laboratoriu na University of Oregon Medical School ve městě Portland ve státě Oregon na severozápadním cípu USA.

Do Ameriky s prázdnou kapsou

Schvalování cesty k Montymu do Portlandu se táhne skoro rok, ale my už máme svou malou základní organizaci naší „státostrany“, která funguje přesně tak, jak jsme si předsevzali: vše, čeho bude zapotřebí, jedině ve prospěch našeho ústavu.

I když vyhlídky na mou cestu jsou dobré, doslova k zemi mě tlačí pomyšlení na to, že na půl roku budu muset opustit nejen Anku, ale i čtyřletého Mirka a dvouletou Miladku, a vydat se sám do dalekého světa plného nástrah. Jinak to však nejde. Náš současný režim předepsal, že oni musí zůstat doma jako rukojmí, což jsem pak v Americe těžce pociťoval, ale také musel dlouho vysvětlovat každému, kdo se na mou rodinu zeptal. Všichni si mysleli, že jsem od rodiny jednoduše utekl. Pokud byl u toho Monty, tak každému potvrdil, že oni opravdu museli zůstat doma, jinak by mi policie nevydala výjezdní doložku k pasu.

Přítel Hugo ze Švýcarska, který se mnou pracoval a byl v Portlandu i s manželkou a dvouletou dcerkou, mě však v tomto směru plně pochopil. Oba se stali mými dobrými přáteli. Občas mne pozvali na výlety do okolí svým autem a někdy i domů na večeři. U nich jsem se naučil jíst špagety, které jsem nikdy předtím neviděl. Budeme se potom dlouhá léta setkávat na různých sjezdech a dosud jsme ve spojení prostřednictvím elektronické pošty.

Po schválení cesty jsem se s Montym dohodl na příjezdu koncem května 1964. Akademie má cenovou dohodu s Air India, proto musím letět s nimi tam i zpět za výhodnou cenu 400 dolarů. Potřebných 2800 korun při výhodném úředním kurzu 7 : 1 (kdybych letěl soukromě, tak bych měl kurz 28 : 1) si však musím půjčit od matky, protože naše rodinné úspory by na to zdaleka nestačily. Na cestu mi akademie poskytla kapesné pět dolarů jako půjčku, kterou však musím po návratu vrátit, a takto vyzbrojen vyrazím do boje s nástrahami kapitalismu. Na černém trhu se nám tenkrát nepodařilo sehnat ani cent.

Jednoho májového rána se loučím s dětmi a matkou a odcházím s Ankou na zastávku autobusu. Cestou se slova těžce tlačí z úst a zůstávají jen mlčenlivé pohledy. V mysli víří vidiny všech možných rizik a komplikací, které mne mohou čekat tam venku. Netušíme však, že s několika se nečekaně setkáme už dnes.

Při vnitrostátním letu do Prahy stačí jen předložit letenku a odevzdat zavazadlo. Problémy s teroristy začnou až za půl století. Blížící se odlet nám však rozvazuje jazyky a řeč se stočí na problémy budoucí komunikace na velkou vzdálenost. Přerušují nás jen časté pohledy na hodinové ručičky. Internet se nezrodil ještě ani v osvícených hlavách a komunikační družice dosud nelétaly. Na telegram podmořským kabelem ani na telefon by mých pět dolarů určitě nestačilo, a proto zůstává jen dopis leteckou poštou, který bych poslal v den příletu. Podobné dopisy však u nás procházejí cenzurou a tato procedura trvá týden, což víme podle toho, jak nám docházejí dopisy od Montyho nebo od Micua z Japonska.

Vtom místní rozhlas hlásí: „Československé aerolinie s politováním oznamují, že odlet linky OK do Prahy s pravidelným odletem devět hodin dvacet minut se odkládá na neurčito. Cestující budeme o dalším vývoji pravidelně informovat.“

Bác! Jsme zděšeni. Já přece musím ihned po příletu do Prahy co nejrychleji do Československé akademie věd naproti Národnímu divadlu, odkud se mnou půjde pracovnice zahraničního oddělení na velvyslanectví USA na Malou Stranu pro vízum. Musím se dostavit osobně a je jasné, že to zmeškám, protože úřadují jen do dvanácti.

Co teď? Jedině telefon! Hledáme drobné na automat, i když víme, že ve městě funguje sotva každý pátý. Bude to na letišti jiné? Nebylo. Běháme po halách a chodbách, naštěstí jsme jeden našli. Tenkrát však volat do Prahy přímo nebylo možné, to šlo jen dálkovými linkami přes poštu, a proto zpaměti vytáčím číslo zahraničního oddělení naší akademie. Jsou překvapeni, ale pomohou. Ani to však nezaručuje, že vízum stihnu. K čertu!

Osudné hlášení o odletu se opakuje. Naděje klesá a napětí se stupňuje. Ovládá mě nejistota i strach ze zmaření cesty. Jdu tedy k pultu a vysvětluji svou situaci dívce v modré uniformě. Mile mne překvapuje tím, že kamsi volá.

„V Praze právě přistává soudruh Ben Bela, a proto je vyhlášen zákaz letů nad celým územím republiky,“ řekla mi skoro s lítostí. Ten Ben Bela byl alžírským prezidentem. Ale proč právě já kvůli jakémusi Ben Belovi nemám stihnout vyřídit si vízum, proč mi má propadnout letenka a možná i moje peníze?

Asi za půl hodiny volám znova do akademie. Oni se mezitím dovolali do Prahy a tam se podařilo zařídit, že na velvyslanectví mne mimořádně přijmou i odpoledne. Krátce na to odvolali i ten zákaz letů. Soudruh Ben Bela tedy už přistál. Kéž bych i já tak přistál v Americe!

Zůstal čas jen na krátké rozloučení s Ankou. V duchu dominuje otázka, zda se ještě uvidíme, ale mluvit o tom se neodvažujeme. Zbývá mi už jen odejít ke schůdkům dvoumotorového vrtulového letadla Iljušin L-14.

Odpoledne se mi v Praze podařilo získat vízum, což jsem hned zavolal domů z hlavní pošty, protože jinak se tenkrát volat nedalo, a také jsem přidal i telefonické rozloučení. Potom už jen večer obcházím obligátní trasou Václavské náměstí, zajdu k Národnímu divadlu, pak pohled na Karlův most a Hradčany a zpátky do hotelu u hlavního nádraží. Usnout však ne a ne… Daří se to až dlouho po půlnoci.

Vůbec mě nepřekvapuje, že Boeing 707 společnosti Air India je poloprázdný. Mezipřistání ve Frankfurtu a Londýně, na palubě oběd s nezvyklou exotickou příchutí a názvem „kuře karí“, ale zaručeně připravený podle indického receptu. Rozhovory se sousedem, jenž létá už roky po světě jako agent Jablonecké bižuterie.

Okolo druhé odpoledne místního času (u nás je už šest hodin večer) palubní rozhlas hlásí, že přistáváme v New Yorku. Vzrušení se stupňuje. Letušky sedí kdesi připoutány, ale neposlušní cestující poloprázdné kabiny jsou „odpoutáni“ a přilepení k okénkům. Vidím úchvatný Manhattan ozářený sluncem a opakovaně se ujišťuji, že to není sen. Rychle si opakuji svých dvě stě anglických slov a připravuji se na nejhorší.

Dobrou desítku minut rolujeme po letišti. Všude obrovské „čtyřmotoráky“, pestrobarevně pomalované a popsané neslýchanými názvy společností. Odkud by se takové vzaly u nás!

Překvapí mě výstup z letadla přímo do tunelu. To jsem ještě nezažil. Potom dlouhá chodba, okénka, razítka, pasová kontrola. Při slově „Czechoslovakia“ úředník rychle zalistuje v jakési knížečce. Vždyť přece ten chlap, jenž stojí před ním, ten přece přichází z komunistického světa a kdo ví, co může mít za lubem.

Ale potom nevynechal úsměv, cosi zamumlal, ale nezachytil jsem ani jediné slovo. Teď si uvědomuji, že oni tu nebudou vyslovovat slova jako v kurzu angličtiny, oni si budou mluvit po svém. A ještě kdoví jaká mají nářečí. Hrůza! Štěstí, že mám kapesní slovníček, který mě bude provázet na každém kroku. Když nebudu něco rozumět, poprosím, aby mi to v něm našli, a pak si najdu náš výraz.

Nechávám se unášet proudem cestujících, snad mě dovedou k východu. Nesmím ale zabloudit, nesmím nic pokazit. Nenechat se okrást. Nic neztratit.

Kufr si každý bere z běžícího pásu jen tak, bez lístku. To by u nás nešlo.

Po vzoru ostatních se postavím do řady k jednomu z celníků. Jen bůh ale ví, na co se mne ten člověk ptá. Ale čumí na mě a čeká, až dokud neřeknu „no“, protože to říká každý u sousedního stolku. Asi jsem to uhodl, protože hned slyším, že to „no“ řekl i člověk za mnou. Ale na co se to jen celník ptá? Až v Portlandu mi vysvětlili, že se nejspíš ptal na alkohol, protože za ten se platí clo.

Za celníkem zástup černých nosičů, ale skoro nikdo o ně nestojí. Každý si veze kufry na vozíku. Zástup mě přivedl ke dlouhému běžícímu chodníku a na jeho konci statečně vycházím s kufrem ven bojovat o přežití.

Musím se dostat k budově Northwest Airlines. Český soused v letadle mě poučil, že vyjdu z mezinárodní budovy, jež je jednou z okruhu více budov, a že uvnitř toho okruhu jezdí autobus. Na ten se musím dostat a ten mě potom doveze k té mojí budově. Naštěstí lístek na autobus mi dala letuška ještě v letadle jako pozornost od Air India, takže nemusím svých pět dolarů rozměnit. Kdoví, zda by mi vůbec na lístek stačily, prý je tady všechno drahé.

Na obrovské ploše mezi kruhem budov je síť asfaltek a po nich křižují obří americké automobily. Člověk se diví, jak se v tom labyrintu vyznají. Do odletu mám ještě tři hodiny a budu tedy chvíli sledovat, co se tu děje. Ale s těžkým kufrem usedám raději na lavičku. Asi po půlhodině upoutává mou pozornost velký autobus, který jede opodál už podruhé. V jeho předních otevřených dveřích stojí na schůdcích obrovitý černoch. O několik desítek metrů dál je zastávka. Vydám se tedy k ní a dále vůz sleduji, jak objíždí zevnitř okruh budov a u každé zastavuje. Hurá! Je to asi ten, který rozváží cestující.

Za nějakých patnáct minut se už autobus blíží ke mně z opačné strany. Nastupuji předními dveřmi, které na zastávce černoch uvolnil. Musím se dostat k Northwest Airlines! Muž na každé zastávce něco nahlas oznamuje, asi názvy jednotlivých společností, a zdá se, že v každé budově je jich několik. Napínám uši, ale nerozeznávám jednotlivá slova, která se slévají ve dlouhý proud jakýchsi huhlavých tónů. Zdá se, že pořád říká to samé, jednou je to však kratší, jednou delší. Občas zachytím slovo airlines, ale to asi každá společnost ve svém názvu nemá. Jednou zachytím něco jako „continental“, jednou něco jako „delta“. Ale pozor, teď jako bych slyšel něco jako „óóóuuuest´“. No uvidíme. Možná to bude ono. Času mám dost, pojedu ještě jednou kolem a dám si tady na to pozor.

Zdá se mi, že černoch si už asi všiml, že tu sedím dost dlouho. Co když mě vyhodí? Ale lístek jsem mu při nastoupení dal. Objíždíme trasu dokola už po druhé, a když se znova blížíme k té „mojí“ zastávce, jsem si skoro jist, že při žádné ještě nezvolal to své „óóóuuuest“. Beru tedy kufr a jdu blíže k němu, abych dobře slyšel.

„Óóóuuuest!“ ozvalo se v otevřených dveřích. Kéž by to bylo ono! Ale než vystoupím, raději se ještě zeptám, protože na další lístek bych už musel rozměnit svou jedinou pětidolarovku. Vystrouhám svou nejlepší výslovností otázku: „Northwest Airlines?“ Vyvalí na mě svoje velké černé oči a nasadí chápavý výraz. Asi si vzpomene, jak dlouho už tu sedím, a skoro zařve: „Óóóóuuuuest, íííííí-ja!“ Teď vyvaluji oči zase já a je v nich velký otazník. On to však pochopí, důrazně zakývá hlavou shora dolů a snaží se vyslovit jasně: „Óóóóuuuest – íííííí-ja!“ To byla moje první souvislá konverzace na tomto kontinentu. Propána, co mne ještě čeká?

„Do Pieruna,“ podvědomě vyrazím svou obvyklou polskou průpovídku, „kde je tady nějaký vchod?“ Blížím se od zastávky rovnou ke skleněné stěně velké budovy. V jejím středu nahoře svítí velký modrý neón „Northwest Airlines“. Ale kde je vchod? Asi bude někde zezadu nebo ze strany. Chodník mě však vede rovnou ke stěně ze skleněných ploten. Naštěstí vidím, že budovu bude možné obejít po trávníku, ale chodník mne nepustí. K čertu, vždyť to sklo se přede mnou odsouvá stranou! Samá překvapení. Kolik jich ještě může být?

* * *

Ve velké hale se téměř ztrácejí nějaké tři stovky lidí. Napravo vidím pult, za ním pár usměvavých děvčat v modrých uniformách a před ním několik cestujících se zavazadly na vozících. A já trdlo zase nesu ten kufr v ruce.

Odevzdávám kufr, zkontrolují letenku a dají mi palubní lístek. Mile se usmívají a cosi hovoří, ale nerozumím ani slovo. To tedy bude ještě veselé!

Odlet do Portlandu je v 18 hodin. Ještě si to ověřím pohledem na letenku a s vědomím, že mám dost času, vydávám se jen s příruční taškou na rameni do labyrintu budovy mezi výklady plné nikdy neviděné ohromující techniky, moderní garderoby, potravinových výrobků a desítek jiných „všelijakostí“, které nedokážu ani jen pojmenovat a tím méně vím, k čemu by mohly sloužit.

Právě začínám vidět na vlastní oči, že tohle je asi jeden z hlavních důvodů, proč máme na hranicích ostnaté dráty, kulometné věže a minová pole. Abychom to všechno neviděli a netoužili po tom a nepožadovali to mít i u nás! Ale ti černí nosiči i ten průvodčí v autobusu se svým „óóóuuuest“ asi mají k tomu všemu přece jen o něco dál než ti, kteří se v této hale procházejí a pak poletí se mnou v letadle. Ale i ti černí tam venku jsou přece jen k tomu všemu mnohem blíž než my za těmi dráty, pomyslím si. Ale to já nezměním.

„Ježkovy voči!“ řekl jsem si skoro nahlas to, co jsem se kdysi naučil od Červenáčka, jednoho z hrdinů Foglarových „Rychlých šípů“, hrdinů naší mladosti, a co si také často opakuji i doma. Vždyť to, co tady vidím za výkladem, to přece jsou „věčná pera“, ta zázračná pisátka, která občas přiveze někdo ze zahraničí. Takové malé jakoby tužtičky nebo plnicí pera. Hotový zázrak! Nahoře to má malé tlačítko, a když ho stlačíš, vyskočí na druhém konci jakási špička. Píšeš a píšeš, potom stiskneš, špička zaskočí, ale můžeš to dělat týden nebo i měsíc a ono to pořád píše! Když to po týdnech dopíše, můžeš si to jedině schovat na památku, protože nemáš další náplň. Jedním slovem, náš národ to nazval „věčné pero“ a každý sní o tom, jak by se k takovému zázraku dostal. Aspoň jednou v životě. A já ho mám teď před sebou. Vidím tam nejméně deset různých typů! Menší i větší, tenčí i tlustší, černé, červené či modré a všelijaké jiné. Jsem jedním z těch, kteří o něm už dlouho sní. A teď najednou ho mám na dosah ruky! Ale mám zase jen pět dolarů. Kolik to jen může stát? Začínám doufat, že to nejlacinější z nich nebude drahé, ale co když bude? A jak se tam s nimi domluvím?

Dlouho, předlouho váhám. Ale přece takové pero tady v Americe má určitě každý a já bez něho nemohu zítra přijít do „labáku“, to by byla přece hanba! Co by si o mně pomysleli! Že odkudsi přišel jakýsi člověk a nemá ani čím psát! Nemám tedy jinou možnost než vytáhnout svou bankovku.

V rozpacích vcházím do obchodu otevřeným vchodem. Vidím tam i různé knihy, noviny, časopisy, pohlednice a jiné věci. Lidé si je klidně prohlížejí, čtou a listují si v nich, ale dvě ženy za pultem si ničeho nevšímají. Mohu tedy klidně chodit, prohlížet časopisy a po očku šilhat po tom nejlacinějším peru. Přitom mám stále dost času uvažovat, zda ho koupím a zda dám v sázku celé svoje jmění nebo ne.

Neodolal jsem a věčné pero zvítězilo. Vybírám z regálu jedno, které vypadá nejskromněji, a kráčím k pultu jako vítěz. Vítěz sám nad sebou! Přitom ale cítím, že moje malá dušička se s každým krokem zmenšuje. Vrátit se už nemohu. Položím pero hrdě na pult i s mou jedinou bankovkou, se kterou se současně loučím, a s napětím čekám, co se stane.

Nestalo se nic. Jen to, že prodavačka se na mě usmála (kdoví, jestli to není v ceně?), cosi řekla, vytáhla ze šuplete papírový sáček, dává do něho pero, vyťuká sumu, dá mi bloček a vydává papírové dolarovky – jedna, dvě, tři... S každou roste má radost. Když vytahuje čtvrtou, už skoro jásám. A přidala ještě i pár drobných. Dokonce jsem dokázal říci „thank you“, ale proč jen to samé s úsměvem řekla i ona mně? A ještě k tomu zdůraznila to „you“ na konci? Asi je tady takový zvyk. Ale co když jsem to já náhodou vyslovil špatně a ona mě chce jen opravit?

Venku jsem si spočítal, že pero stálo pětatřicet centů. To by nebylo tak špatné. Druhého dne však za mnou přišla Montyho sekretářka a přinesla velkou krabici plnou věčných per – červených, modrých, zelených – a k tomu i jiné psací potřeby, jaké jsem v životě neviděl. Bylo však již pozdě litovat moje centy. Příště si musím dávat na takové výdaje lepší pozor.

Před šestou večer už sedím v Boeingu 707, kterým poletím dalších šest hodin až do Portlandu. Jeho vnitřní zařízení je mnohem luxusnější než toho od Air India, ale cestujících je zde také málo. Sedni si, kam chceš. Turistický byznys teprve čeká na svůj rozvoj a letadla plná cestujících a uvnitř přecpaná příručními zavazadly jsou ještě otázkou daleké budoucnosti.

Usedám na pravou stranu k oknu a směrem do uličky zůstávají dvě sedadla prázdná. To se mi hodí. Ještě budu moci tak dvě hodiny sledovat americkou krajinu, protože budeme „honit“ slunce. Klesající víčka mi však připomínají, že u nás je už právě půlnoc a že ani v Praze jsem moc dobře nespal. Vím už předem, že napětí mi nedovolí spát ani v letadle, ale snad to vydržím.

Když jsme nabrali výšku, objevily se letušky se svými vozíky. Cosi nabízejí, cestující odpovídají, cinkají lahve i sklenice, žbluňkají nalévané nápoje. Vidím však, že lidé sedící přes uličku vytahují peněženky! Hrůza, vždyť přece strava má být v ceně letenky, nebo to v Americe neplatí? Těch mých „čtyři pětašedesát“ určitě nemusí na takovou večeři stačit. V nejhorším případě ji odmítnu a „hodím se marod“ na žaludek. I když mám hlad, musím vydržet. Ať si o mně myslí, co je napadne.

Už jsou u mojí řady. Otáčím se k nim zády a soustředím se na pohled oknem do tmy. Skoro se modlím, aby si mne nevšimly. Jedna se baví s těmi dvěma na druhé straně, cosi jim nalévá do sklenic a míchá. Nerozumím, co mluví, ale při letmém ohlédnutí vidím, že jim vrací peníze, a jsem připraven na nejhorší.

A je to tady. Její lahodný hlas se nese z uličky přímo ke mně, ale nerozumím ani slova. Aspoň ohlédnout k ní se však musím, ať si nemyslí, že jsem hluchý. Naše pohledy se setkaly, ona pořád něco nabízí, ale z mého sveřepě odmítavého pohledu musí vidět můj nezájem.

Musela mít velké zkušenosti s různými podivíny, protože mi přihrála spásonosnou nabídku: „Milk?“ Sláva, tomu rozumím, to je přece mléko. A určitě nemůže stát čtyři dolary. „Yes, milk!“ zvolám nadšeně a ona hned otvírá jakousi papírovou krabičku a k mému překvapení – z ní vytéká mléko! Mléko v krabičce, to jsem nikdy ani netušil. Nalije mi plnou sklenici a tu krabičku s mlékem položí na stolek vedle ní a já ji pak chvíli obracím ze všech stran. Podávám jí dolarovou bankovku, ale ona ji rozhodně odmítá. Pak sleduji bedlivě situaci a vidím, že za večeři opravdu nikdo neplatí. Sláva!

V Portlandu přistáváme o půlnoci, kdy u nás je už devět hodin ráno následujícího dne. Potom procedury na letišti, už bez pasu, setkání s Montym a jeho manželkou Peggy. Déle než půl hodiny mne vezou na malé uvítací pohoštění k nim domů na opačný konec rozlehlého města v lesnatých kopcích nad jezerem Lake Oswego. Až okolo třetí hodiny ráno našeho času se konečně dostávám k pokusu o spánek v ubytovně University of Oregon Medical School. Ani tentokrát se pokus o spánek nedaří. Čtyřicet osm hodin vzrušení a oblet třetiny zeměkoule v daných zeměpisných šířkách silně porušilo můj spánkový rytmus, jenž ani doma nebývá moc valný.

S maximálním vypětím sil prožívám svůj první pracovní den mezi desítkou nových spolupracovníků včetně budoucích celoživotních velmi dobrých přátel, jako je Šiniči Šimoda z Japonska a Hugo Studer ze Švýcarska. S ním jsem se mohl aspoň ze začátku domluvit německy, ale později jsme to zavrhli, protože se oba chceme především učit anglicky.

Monty mi půjčil dvě stě dolarů, protože stipendium dostanu až koncem měsíce. Svezli jsme se výtahem dolů do „kafetérie“, kde si koupím polední občerstvení a odnesu si ho do laboratoří na devátém poschodí. Osm členů jeho skupiny obvykle absolvuje svůj „lunch“ přinesený z domova (různé sendviče, dnes bychom spíše řekli bagety, banány, pomeranče, potom společná káva) v menší knihovně zvané „seminar room“. Kromě neformální konverzace se zde současně řeší každodenní drobné pracovní problémy, v úterý a v pátek střídavě někdo referuje o tom, co právě dělá a co se mu daří a nedaří. O příčinách se diskutuje a vzájemně radí. Toho dne však jsou na programu moje cestovní příhody, které vyprávím s velkou pomocí Hugovy němčiny, Monteho slovenským způsobem vyslovované angličtiny a mého kapesního slovníku. Všichni utrpěli záchvaty smíchu při tom „óóóóuuuest – ííííí-ja“ i při letuščině „milk“. Poučili mne, že letušky před večeří podávají aperitiv a za ten se platí, pokud obsahuje tvrdý alkohol. Ale pivo, „nealko“ a mléko se neplatí. Monte si neodpustil naše společné příhody o invazi krocanů z Maďarska a o učených opicích v Beňadiku, k čemuž přidal i to, jak byl zatčen v Tatrách. Nedovedu si představit lepší způsob, jak zapadnout do tohoto kolektivu na celý život. Své další americké zážitky jsem v roce 1968 popsal v knize „Amerika v skúmavke“, kterou se podařilo vydat právě v období Pražského jara. Později by to už asi cenzurou neprošlo.

Monte a Japonci

Už při prvním posezení v „seminar room“ se nečekaně setkávám se dvěma Japonci. Jedním z nich je Kendžiro Inoue, slušný a tichý chlapec z jakési kliniky na jižním ostrově Kjúšú, a druhým je Šiniči Šimoda, který zde pracuje už déle než rok a k mému velkému překvapení je právě z interní kliniky Gunma University v Maebaši. Překvapení pokračuje, když se dále dovídám, že Monty už více let s touto klinikou spolupracuje, čímž se současně začíná tvořit jakási trojice laboratoří v Portlandu, Maebaši a Bratislavě, jejichž spolupráce bude trvat skoro do konce století. Šiniči osobně Micua neznal, ale byl překvapen tím, že já jsem se s ním seznámil pomocí „hesla Hirošima“, k němuž se on sám jako Japonec a lékař samozřejmě také hlásí. Asi také proto se stal jedním z mých dalších dobrých a trvalých přátel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trnité cesty do říše Nippon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.