Daisy Millerová

Mladá Američanka přijíždí do luxusních švýcarských lázní mezi konvenční místní společnost a brzy se v cizím prostředí seznámí s mladíkem z této vrstvy. Počínající milostný vztah je sledován a kritizován jejich úzkoprsým okolím. Nespoutaná, ale bezelstná a naivní dívka je objektem intrik a zlomyslných pomluv. Novela byla zfilmována Peterem Bogdanovichem se Cybill Shepherdovou v hlavní roli.

Henry James

Daisy Millerová

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Zdeněk Urbánek – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-003-1

HENRY JAMES

(15. 4. 1843 - 28. 2. 1916)

Romanopisec, povídkář, kritik. V roce 1862 se dal zapsat na Harvardskou universitu, ale studia zanechal, aby se mohl věnovat literární tvorbě. Hodně cestoval, což ovlivnilo i jeho prózu, protože pak vytvořil mistrovské portréty Američanů v cizině. Jeho díla jsou založena jednak na pozorování lidského chování a pak na hlubinné psychologii, hlavně ženských postav. Mimo velké románové celky jako byl The American (1877), Washingtonovo náměstí (Washington Square, 1881), The Portrait of a Lady (Portrét dámy, 1881), The Bostonians (Bostoňané, 1886) či The Aspern Papers (Listiny Aspernovy), píše povídky a novely. Z nich vyniká Mistrova lekce (The Lesson of the Master, 1888), Přitažení šroubu (The Turn of the Screw, 1898) a také Daisy Millerová (Daisy Miller, 1878), která je kouzelným portrétem neobyčejné mladé ženy. Ani víc než sto let neubralo této novele nic na vášnivosti, dramatičnosti a poetice. Obrazovou podobu jí dal význačný americký režisér Peter Bogdanovich ve stejnojmenném filmu.

I

V městečku Vevey ve Švýcarsku stojí jeden obzvláště pohodlný hotel; stojí tam ovšem mnoho hotelů, protože pohostinství poskytované turistům je pramenem obživy této obce, která leží, jak si mnozí cestovatelé jistě vzpomenou, na okraji pozoruhodně modrého jezera - jezera, které každý turista musí navštívit. Podél pobřeží tohoto jezera se táhne nepřetržitá řada obdobných podniků všech kategorií, od nejmodernějšího „grandhotelu“ s křídově bílým průčelím, se sty balkónů a s prapory vlajícími ze střechy, po staromódnější malý švýcarský pension s názvem napsaným na růžové nebo žluté zdi písmem německého vzhledu a se šeredným altánkem v koutě zahrady. Ale jeden veveyský hotel je proslulý, dokonce klasický, protože nad mnoho sousedů, kteří se urozeně jen tváří; vyniká přepychovými i vyzrálými rysy. Do této končiny přijíždí v měsíci červnu neobyčejně mnoho Američanů; opravdu lze říci, že Vevey v té době nabývá některých zvláštních znaků amerických lázní. Některé podívané i zvuky budí představu Newportu a Saratogy a rozeznívají jejich ozvěnu. Poletují tady sem a tam děvčata oblečena podle nejposlednější módy, šustí mušelínové kanýry, taneční hudba vřeští v jitřních hodinách a hlučné hlasy je slyšet po celé dny i noci. Představu o tom všem si utvoříte v tom skvělém hostinci „U tří korun“, a v duchu se přenesete do Oceánského domu a do hotelu Kongres. Ale je třeba dodat, že hostinec „U tří korun“ má některé další rysy, které takovým dojmům odporují: jsou tu čistotní němečtí číšníci, kteří vypadají jako tajemníci z velvyslanectví, v zahradě sedí ruské kněžny, procházejí se tu polští chlapečci, které vodí za ruku vychovatelé, a je odtud vidět zasněžený hřeben masivu Dent du Midi a malebné věže Chillonského zámku.

Ani nevím, zda převládaly podobnosti nebo rozdílí v mysli onoho mladého Američana, který přede dvěma třemi roky seděl v zahradě hotelu „U tří korun“ a dost nedbale se rozhlížel po některých půvabných předmětech, o nichž jsem se právě zmínil. Bylo krásné letní ráno, a ať se mladý Američan díval na věci kolem sebe jakkoli, jistě, mu připadaly kouzelné. Předešlého dne přijel ha parníčku ze Ženevy navštívit tetu, která bydlela v tomto hotelu - v Ženevě pobýval už dlouhou dobu. Ale tetu bolela hlava - tetu bolela hlava téměř stále, zavřela se tedy v pokoji a čichala ke kafru, takže si mohl jít, kam chtěl. Bylo mu asi sedmadvacet; když o něm mluvili přátelé, obvykle říkali, že v Ženevě „studuje“. Jestliže o něm mluvili jeho nepřátelé, říkali  ̶  ale vlastně ani nepřátele neměl: byl neobyčejně milý a lidé ho měli rádi. Prostě bych to měl říci tak, že někteří lidé, když o něm mluvili, udávali jako důvod jeho dlouhého pobytu v Ženevě krajní oddanost dámě, která tam bydlí - cizí dámě, starší než on sám. Tuto dámu, o níž kolovala podivná vyprávění, vidělo velmi málo Američanů  ̶  vlastně myslím, že vůbec žádný. Ale Winterbourna poutaly k malému hlavnímu městu kalvínství dávné vztahy; jako chlapec tam chodil do školy, a dokonce se pak pokusil  ̶  v šedivé staré „Akademii“ na příkrém kamenitém svahu — pokračovat tam ve vyšším studiu; tyto okolnosti mu umožnily navázat četné přátelské svazky s mladými lidmi. Mnohým zůstal věrný a poskytovaly mu veliké potěšení.

Když zaklepal na tetiny dveře a dověděl se, že jí není dobře, prošel se po městě a potom se vrátil na snídani. Nyní už dojedl, ale vychutnával šáleček kávy, kterou mu na stolek v zahradě donesl jeden z těch číšníků, co vypadali jako atašé. Konečně kávu dopil a zapálil si cigaretu. Zanedlouho přišel po pěšince jakýsi chlapeček - devítiletý nebo desetiletý kluk. Na svoje léta byl maličký, v obličeji měl starý výraz, jeho pleť byla bledá a rysy drobné a ostré. Měl na sobě pumpky a červené punčochy, takže bylo vidět jeho ubohé tenké nožičky: měl také jasně červenou vázanku. V ruce držel dlouhou horolezeckou hůl, jejímž ostrým hrotem bodal do všeho, k čemu se přiblížil - do záhonů, do zahradních lavic, do dámských vleček. Před Winterbournem se zastavil a zadíval se na něj jasnými, pronikavými očky.

„Dal byste mi kousek cukru? řekl ostrým, rázným hlasem  ̶ nedospělým, a přece jakoby už ne mladým.

Winterbourne se podíval na stolek před sebou, kde stála, konvička a šálek s kávou, a spatřil, že několik kousků cukrů zbylo. „Ale ano, můžeš si vzít,“ odpověděl. „Jenže si myslím, že mnoho cukru chlapečkům nesvědčí.“

Chlapeček postoupil kupředu a z vytoužených úlomků si pečlivě vybral tři, z nichž dva uložil do kapsy pumpek a třetí právě tak pohotově strčil jinam. Bodl horolezeckou holí jako kopím do Winterbournovy lavičky a pokusil se onen kousek cukru v zubech rozlomit.

„Hrome, je to tvrdý!“ zvolal, a jak se slušelo, zbavil samohlásky i souhlásky všech stop měkkosti.

Winterbourne okamžitě usoudil, že patrně má čest setkat se tu se svým krajanem. „Dej pozor, ať si nevylámeš zuby, „ řekl otcovsky.

„Nemůžu si žádný zuby vylámat. Všechny mi vypadaly. Zbylo mi jich jenom sedm. Včera večer mi je máma počítala a jeden mi ještě vypad hned potom. Říkala, že mi dá pohlavek, jestli mi zase nějaký vypadnou. Já za to nemůžu. To je tahle stará Evropa. Vypadávají mi kvůli tady tomu podnebí. V Americe mi nevypadávaly. To jsou ty hotely.“

Winterbourne se dobře bavil. „Jestli sníš tři kousky cukru, matka ti určitě dá pohlavek,“ řekl.

„Tak mi má dát cukroví,“ odpověděl mladíček, který s ním rozprávěl. „Vůbec tady nedostanu žádný cukroví - žádný cukroví z Ameriky. Cukroví z Ameriky je nejlepší cukroví.“

„A jsou chlapečci z Ameriky nejlepší chlapečci?“ zeptal se Winterbourne.

„Nevím. Já jsem z Ameriky,“ odpověděl chlapec.

„Jak vidím, patříš k nejlepším,“ zasmál se mladý muž.

„Vy jste taky z Ameriky?“ pokračovalo čilé dítě. A když jeho přítel přisvědčil, sebejistě prohlásilo: „Muži z Ameriky jsou nejlepší.“

Společník mu poděkoval za poklonu a chlapec, sedící nyní obkročmo na horolezecké holi, rozhlížel se kolem a podnikal útok na další kus cukru. Winterbourna přivezl do Evropy asi v témž věku, a tak by byl rád věděl, zda v dětství vypadal taky takhle.

„Jde má sestra!“ zvolal mladý krajan. „Pravý děvče z Ameriky!“

Winterbourne se podíval po cestičce a spatřil, že přichází krásná mladá dáma. „Děvčata z Ameriky jsou nejlepší děvčata,“ hned vesele poznamenal k svému hostu.

„Má sestra není zrovna nejlepší!“ okamžitě odpověděl chlapec. „Pořád mi nadává.“

„To je asi tvoje vina, ne její,“ řekl Winterbourne. Mladá dáma se zatím přiblížila. Měla na sobě bílé mušelínové šaty, zaplavené volánky, kanýry a uzlíky ze světlounkých stužek. Přicházela prostovlasá a v ruce držela veliký slunečník se širokým krajkovým lemováním; a byla nápadně, obdivuhodně hezká. „Jak jsou hezké!“ pomyslel si náš přítel a napřímil se na lavičce, jako by se připravoval vstát.

U lavičky, poblíž zábradlí na okraji zahradní terasy, odkud byl výhled na jezero, se mladá dáma zastavila. Chlapeček si zatím udělal z horolezecké hole skokanskou tyč, poskakoval s její pomocí po drobném štěrku a kopal do něho, až létal kolem. „Ale Randolfe,“ řekla nenuceně, „co to děláš?“

„Lezu na Alpy,“ zvolal Randolf. „Takhle se to dělá!“ A znovu provedl výstřední skok, takže kamínky létaly Winterbournovi kolem uší.

„Takhle se z nich padá,“ řekl Winterbourne.

„Je z Ameriky!“ prohlásil Randolf.

Mladá dáma o tuto okolnost nedbala a dívala se jen a jen na bratra. „Měl bys být tiše,“ prostě poznamenala.

Winterbournovi připadalo, že byl vlastně představen. Vstal, zahodil cigaretu a zvolna přistoupil k půvabnému stvoření. „Seznámili jsme se s tím chlapečkem,“ řekl velmi zdvořile. V Ženevě, jak dobře věděl, bylo mladému muži dovoleno oslovit mladou neprovdanou dámu jen za určitých, zřídka se vyskytujících podmínek; ale jaké lepší podmínky by se mohly naskytnout tady ve Vevey - hezká Američanka, sebejistá, že ani sebejistější být nemůže, zastaví se tu před člověkem v zahradě! Jakmile tato hezká Američanka uslyšela Winterbournova slova, prostě se na něj podívala, ať už to znamenalo cokoli; pak se ohlédla a zadívala se přes zábradlí terasy na jezero a protější hory. Byl by rád věděl, zda nezašel příliš daleko, ale dospěl k závěru, že spíše musí odvážně pokračovat než ustoupit. Když myslel na to, co by ještě řekl, mladá dáma se opět obrátila k chlapečkovi a oslovila ho, jako by byli spolu sami. „To bych ráda věděla, kde jsi tu hůl sebral.“

„Koupil jsem si ji,“ vykřikl Randolf.

„Snad si nemyslíš, že si ji vezmeš s sebou do Itálie!“

„To se ví, že si ji vezmu do Itálie!“ rázně odpověděl chlapec.

Podívala se dolů na svoje šaty a urovnala několik uzlíků na stužkách. Pak se opět krásnýma očima zahleděla na vyhlídku. „Radši bys ji měl někde nechat,“ zběžně řekla po krátké odmlce.

„Jedete do Itálie?“ rozhodl se nyní Winterbourne, že se velmi uctivě zeptá.

Podívala se na něj, rozkošně nepřítomná. Pak odpověděla: „Ano, jedeme.“ A neřekla už nic.

„A pomýšlíte - pomýšlíte na Simplon?“ pokračoval a jeho sebejistoty maličko ubylo.

„Nevím,“ odpověděla. „Je to asi nějaká hora. Randolfe, na jakou horu pomýšlíme?“

„Pomýšlíme... “ upřeně se na ni chlapec zadíval.

„Proč tam jedete rovnou?“

„Kam proč jedeme?“ zeptal se.

„Proč jedete rovnou do Itálie  ̶  “ Winterbourne pocítil nejasný záchvěv řevnivosti.

„Nevím,“ odpověděl Randolf. „Já nechci do Itálie. Já chci do Ameriky.“

„Ale Itálie je krásná!“ zasmál se mladý muž.

„Dostane se tam cukroví?“ Randolf si vybral ze všech myslitelných otázek právě tuhle.

„Doufám, že ne,“ odpověděla jeho sestra. „Myslím, že jsi měl cukroví už dost, a matka si to myslí taky.“

„Neměl jsem žádný už hrozně dlouho  ̶  už nějakých sto neděl!“ zvolal chlapec a stále poskakoval kolem nich.

Mladá dáma si prohlédla kanýry a opět uhladila stužky; a Winterbourne se hned nato odvážil pronést poznámku o kráse vyhlídky. Opouštěla ho nejistota, protože začal pozorovat, že mladá dáma vlastně vůbec neupadla do rozpaků. Je snad chladná, je snad přísná, je snad dokonce i upjatá; dospěl už totiž k povšechnému závěru, že právě takhle se chovají „nejzdrženlivější“ americká děvčata: přijdou se před člověka postavit, aby předvedla, jak jsou bezvýhradně nepřístupná. Ale na její svěží kráse nebyla ani stopa ruměnce; zřejmě se tedy neurazila ani nevzrušila. Jenom se skládala - také toto vídal už dříve - z rozkošných částeček, které se k sobě nehodily a neutvářely celek; a dívala-li se jinam, když s ní mluvil, zdálo-li se, že ho skoro ani neslyší, byl to prostě její zvyk, její chování, následek neschopnosti představit si, jaký společenský postoj by v takové situaci měla zaujmout (a kde by, proboha, takový postoj vzala, měla-li s sebou tak prostořeký přívěsek, jako byl Randolf?). Ale když k ní ještě chvilku mluvil a ukázal jí několik zajímavostí, které bylo z vyhlídky vidět, a ona je zřejmě vůbec neznala, byla tak laskavá, že mu postupně věnovala trochu víc pozornosti; a pak ji spatřil, jak jedná, aniž se nechává spoutat jakoukoli zdrženlivostí. Nebylo by se ovšem dalo říci, že se chová „drze“, protože její výraz byl cudně průzračný jako nejčistší voda. Hezčí oči než její nebylo si ani možno představit a Winterbourne skutečně už dlouho neviděl nic hezčího než ty a ony rysy této krásné krajanky  ̶  než její pleť, nos, uši, zuby. Všeobecně se o tento druh náležitostí velmi zajímal, trpěl náchylností všímat si jich a vlastně je i uchovávat v paměti; a tak učinil stran obličeje této mladé dámy několik zjištění. Tento obličej naprosto nebyl neživý, ale přitom nevyjadřoval žádný přesný záměr  ̶  jaké záměry by vůbec mohla mít? ̶  a třebaže nabízel takovou sbírku jemných a úhledných drobnůstek, Winterbourne jej v duchu - velmi shovívavě - obviňoval, že mu chybí to, čím by dozrál k dokonalosti. Nic mu nepřipadalo pravděpodobnější, než že nositelka této tváře patrně už mívala příležitost přesvědčit se o účincích svých půvabů a jistě nabyla sebedůvěry, která je výsledkem takových příležitostí; ale hledala-li snad právě v tom hlavní pramen zábavy, její čista milá, povrchní tvářička nevyjadřovala posměch ani ironii. Ať už tomu bylo jakkoli, zanedlouho se ukázalo, že si velmi ráda pohovoří. Řekla Winterbournovi, že se na zimu chystají do Říma  ̶  ona, matka a Randolf. Zeptala se ho, zda je „opravdový Američan“; prý by ho za Američana nepokládala; připadá jí spíše jako Němec, zvláště když mluví- prohlásila to, jako by byla poznala mnoho a mnoho těch, s nimiž ho nyní může srovnávat. Winterbourne se smál a odpověděl, že se setkal s Němci, kteří mluvili jako Američané, ale pokud se pamatuje, s žádným Američanem, který by se podobal Němci, jak to ona řekla o něm. Pak se jí zeptal, zda by pro ni nebylo pohodlnější, kdyby se posadila na lavičku, z níž právě vstal. Odpověděla, že se ráda prochází, ale přesto po chvilce na tu lavičku odevzdaně usedla. Sdělila mu, že je ze státu New York - „jestli víte, kde to je“; ale náš přítel skutečně urychlil spád rozhovoru tím, že chytil jejího vrtkavého bratříčka a přinutil ho, aby mu několik málo minut stál po boku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Daisy Millerová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.