henning

mankell

ve slepé uličce

KRIMI román HOST

Brno 2014

Henning Mankell

Villospår

Copyright © Henning Mankell, 1995

Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

Translation © Helena Stiessová, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-449-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-450-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-451-5 (Formát MobiPocket)

Obsah

dominikánská republika 1978

prolog

skåne, 21.—24. června 1994

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

skåne 25.—28. června 1994

11

12

13

14

15

16

17

18

19

skåne 29. června — 4. července 1994

20

21

22

23

24

25

26

27

28

skåne 5.—8. července 1994

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

skåne 16.—17. září 1994

epilog

doslov

poděkování

Tou prastarou, přepevnou mříží

je marné třást, marné lomcování.

Ji nezlomím, nemohu zacloumat s ní.

To ve mně ji zkuli, to ve mně se kříží,

Teprv až zlomí mě, praskne to v mříži.

(z básně Gustava Frödinga Gazel)

dominikánská republika 1978

prolog

Krátce před svítáním se Pedro Santana vzbudil, když ucítil čadící petrolejku.

Jakmile otevřel oči, zprvu nevěděl, kde vlastně je. Vytrhl se ze sna, o který nechtěl přijít. Byl na cestě prazvláštní skalnatou krajinou, vzduch byl lehounký a jemu připadalo, jako by ho opustily veškeré vzpomínky. Skomírající petrolejka se mu vtírala do vědomí jako vzdálený pach sopečného popela. Ale najednou tam bylo ještě něco jiného: zvuk trpícího, těžce oddychujícího člověka. A vtom se sen přetrhl a Pedro Santana se musel vrátit do temného pokoje, kde strávil šest dní a šest nocí, aniž usnul na víc než několik minut.

Petrolejka zhasla. Kolem se rozhostila tma. Pedro seděl zcela nehnutě. Noc byla horká. Košile se mu lepila potem. Cítil pach vlastního těla. Už dlouho neměl sílu se umýt.

Pak znovu zaslechl zvuk přerývaného dechu. Opatrně se zvedl z hliněné podlahy a rukama tápal po kanystru s petrolejem, který měl stát vedle dveří. Zatímco spal, nejspíš muselo pršet, pomyslel si, jak šmátral ve tmě. Podlaha pod nohama byla navlhlá. V dálce se ozvalo kokrhání. Věděl, že to je Ramírezův kohout. Ten vždycky předstihl ostatní kohouty z vesnice, kokrhal ještě před svítáním. Byl jako netrpělivý člověk. Zrovna jako lidé z města, kteří se zdají být tak zaneprázdnění, až nakonec nestihnou nic jiného než se starat o vlastní spěch. To není jako na vesnici, tady vše plyne tak pomalu, jak plyne život sám. Proč chvátat, když rostliny, které nás živí, rostou tak zvolna?

Jeho ruka zavadila o kanystr. Vytáhl látkový zámotek, kterým bylo ucpané hrdlo. Dýchání rozléhající se tmou bylo čím dál přerývanější. Našel petrolejku, vytáhl korkovou zátku a opatrně dovnitř nalil petrolej. Zároveň se rozpomínal, kam položil zápalky. Krabička byla skoro prázdná, to si pamatoval. Ale dvě nebo tři zápalky tam snad ještě budou. Postavil kanystr stranou a zašátral rukama po podlaze. Skoro okamžitě narazil na krabičku. Škrtl sirkou, nadzvedl skleněné stínidlo a díval se, jak se knot rozhořel slabým plamínkem.

Potom se otočil. Pohled, který ho čekal, mu působil obrovské utrpení. Nechtěl se dívat.

Žena ležící v posteli u zdi umírala. Už to věděl s jistotou, přestože si do poslední chvíle namlouval, že se její stav zlepší. Jeho sen byl posledním pokusem o únik. Teď už neunikne.

Smrti se nedá utéct. Ani té vlastní, ani té, která čeká na někoho blízkého.

Přidřepl si k posteli. Petrolejka vrhala po zdech neklidné stíny. Díval se na její obličej. Byla ještě mladá. Tváře měla sice bledé a propadlé, ale pořád byla krásná. Krása opustí mou ženu jako poslední, pomyslel si a ucítil v očích slzy. Položil jí ruku na čelo. Horečka pořád stoupala.

Úkosem pohlédl do rozbitého okna, vyspraveného kusem utrženého kartonu. Svítání nepřicházelo. Ramírezův kohout byl pořád jediný, který kokrhal. Hlavně ať už svítá, pomyslel si. Zemře v noci. Ne ve dne. Jen když vydrží dýchat do svítání. Pak mě ještě neopustí.

Najednou otevřela oči. Vzal ji za ruku a pokusil se usmát.

„Kde je naše dítě?“ zeptala se tak slabým hlasem, že jí stěží rozuměl.

„Spinká doma u mojí sestry,“ odpověděl. „Je to tak lepší.“

Zdálo se, že ji ta odpověď uklidnila.

„Jak dlouho jsem spala?“

„Spoustu hodin.“

„Seděl jsi u mě celý den? Musíš si odpočinout. Za pár dní už tu nebudu takhle polehávat.“

„Taky jsem spal,“ řekl jí. „Brzo se uzdravíš.“

Přemítal, jestli poznala, že jí lže. Přemítal, jestli ví, že už nikdy nevstane z postele. Že by z čirého zoufalství lhali jeden druhému? Aby odlehčili, co je nevyhnutelné?

„Jsem hrozně unavená,“ špitla.

„Musíš spát, abys nabrala síly,“ řekl a odvrátil přitom hlavu, aby neviděla, s jakým úsilím se přemáhá.

Krátce nato pronikl do stavení první paprsek svítání. Žena opět upadla do bezvědomí. Pedro seděl na zemi u postele. Byl tak unavený, že už nedokázal udržet myšlenky pohromadě. Rozutekly se mu a on nad nimi ztratil veškerou moc.

Dolores poznal, když mu bylo jednadvacet let. Společně s bratrem Juanem podnikli dlouhou cestu do Santiaga de los Treinta Caballeros, aby viděli karneval. Juan byl o dva roky starší a ve městě už jednou byl. Ale Pedro to zažil poprvé. Cesta jim trvala tři dny. Tu a tam je někdo kousek svezl na povoze. Ale větší část cesty ušli pěšky. Jednou zkusili načerno popojet přeplněným autobusem, který mířil do města. Ale když se na zastávce pokoušeli vylézt na střechu a ukrýt se mezi zavazadly a svázanými uzly, řidič je objevil. S nadávkami je vyhnal. Hulákal za nimi, že takoví chudáci, co se nezmůžou ani na jízdenku, nemají na světě vůbec co pohledávat.

„Člověk, který řídí autobus, musí být hrozně bohatý,“ uvažoval Pedro, když se vydali znovu po prašné silnici, vinoucí se mezi nekonečnými cukrovými plantážemi.

„Hlupáku,“ opáčil Juan. „Peníze za jízdenky dostane ten, komu autobus patří. Ne ten, kdo ho řídí.“

„A to je kdo?“ zeptal se Pedro.

„Jak to mám vědět?“ odbyl ho Juan. „Ale až dorazíme do města, ukážu ti domy, ve kterých bydlí.“

Nakonec došli do cíle. Bylo to v únoru a celé město žilo divokým karnevalovým mumrajem. Pedro užasle zíral na pestrobarevné oblečení pošité blyštivými zrcátky. Masky připomínající ďábla a všemožná zvířata ho zprvu děsily. Celé město jako by se houpalo do rytmu tisíců bubnů a kytar. Juan ho zkušeně vodil ulicemi a uličkami. V noci spali na lavičce v parku Duarte. Celou dobu měl Pedro hrozný strach, že mu Juan v lidské vřavě zmizí. Připadal si jako dítě, které se bojí, že se ztratí rodičům. Ale nedal to najevo. Nechtěl, aby se mu Juan smál.

Jenže právě tohle se stalo. Došlo k tomu třetí večer, který měl být zároveň jejich poslední. Byli zrovna na Cale del Sol, jedné z největších ulic ve městě, a Juan zničehonic zmizel v davu roztančených lidí v maskách. Neměli domluvené žádné místo, kde se sejdou v případě, že by se jeden druhému ztratili. Pedro bratra hledal dlouho do noci, ale marně. Nenašel ho ani na lavičce v parku, kde předtím přespávali. Za svítání se posadil u jedné ze soch na Plaza de Cultura. Napil se vody z kašny, aby zahnal žízeň. Neměl ale peníze, aby si koupil něco k jídlu. Pomyslel si, že nejlíp udělá, když se pokusí najít cestu zpátky domů. Hlavně aby se dostal ven z města, pak se vkrade na některou z banánových plantáží a tam se nacpe dosyta.

Najednou si uvědomil, že se vedle něj někdo posadil. Byla to dívka v jeho věku. Okamžitě ho napadlo, že je to ta nejkrásnější dívka, jakou kdy viděl. Když si všimla jeho pohledu, rozpačitě sklopila zrak. Pokradmu ji pozoroval, jak si zouvá sandály a mne si bolavá chodidla.

Tak se setkal s Dolores. Později mnohokrát mluvili o tom, že je svedlo dohromady Juanovo zmizení v karnevalové vřavě a její uchozené nohy.

Seděli na kašně a začali si povídat. Ukázalo se, že Dolores je ve městě také jen na návštěvě. Hledala místo jako služka a prochodila čtvrť bohatých od domu k domu, leč bezúspěšně. Stejně jako Pedro se narodila v rolnické rodině a její vesnice ležela nedaleko té, odkud pocházel Pedro. Společnými silami se vymotali ven z města, zplundrovali pár banánovníků a naplnili si břicha. Čím víc se blížili k její vesnici, tím šli pomaleji.

O dva roky později, v květnu před obdobím dešťů, se vzali a odstěhovali se do Pedrovy vesnice, kde získali od jednoho Pedrova strýce malý domeček. Pedro pracoval na třtinové plantáži a Dolores pěstovala zeleninu, kterou prodávala nákupčím, co chodívali kolem. Byli sice chudí, ale zato mladí a šťastní.

Jen jedna věc nebyla, jak měla být. Ani po třech letech Dolores neotěhotněla. Nikdy o tom nemluvili. Ale Pedro viděl, že to jeho ženu trápí víc a víc. Bez jeho vědomí dokonce tajně navštívila curiositas na hranicích s Haiti, aby vyhledala pomoc. Nic se však nezměnilo.

Trvalo to osm let. Ale jednou večer se Pedro vracel z plantáže a Dolores mu vyšla naproti, aby mu řekla, že čeká dítě. Na konci osmého roku jejich manželství Dolores porodila dceru. Když ji Pedro spatřil, hned viděl, že zdědila matčinu krásu. Ten večer šel do místního kostela a obětoval zlatý šperk, který dostal od své matky, když ještě žila. Daroval ho Panně Marii a napadlo ho, že je se zavinutým dítkem podobná jeho Dolores s novorozenou dcerkou. Pak šel domů a po cestě si zpíval tak hlasitě a s vervou, až se za ním kolemjdoucí otáčeli a říkali si, že to nejspíš přehnal se zkvašenou třtinovou melasou.

Dolores spala. Dýchala pořád namáhavěji a neklidně se převalovala.

„Nemůžeš přece umřít,“ zašeptal Pedro a uvědomil si, že už své zoufalství nedokáže ovládat. „Nemůžeš mi umřít, opustit naši dceru.“

O dvě hodiny později bylo po všem. Na okamžik se její dech úplně zklidnil. Otevřela oči a podívala se na něj.

„Musíš naši dceru nechat pokřtít,“ řekla. „Musíš ji dát pokřtít a musíš na ni dávat pozor.“

„Brzo ti bude dobře,“ řekl. „Půjdeme do kostela spolu a necháme ji pokřtít.“

„Já už nejsem,“ vydechla a zavřela oči.

Pak usnula navěky.

Dva týdny po její smrti opustil Pedro vesnici, dcerku měl v košíku na zádech. Bratr Juan ho kus cesty doprovázel.

„Víš, co děláš?“ zeptal se.

„Dělám jen to, co musím,“ odvětil Pedro.

„Proč musíš kvůli křtu až do města? Proč nemůžeš nechat dítě pokřtít tady ve vesnici? Tenhle kostel byl dost dobrý pro tebe i pro mě. A předtím i pro naše rodiče.“

Pedro se zastavil a pohlédl na bratra.

„Čekali jsme na dítě osm let. Když dcera konečně přišla, Dolores onemocněla. Nikdo jí nedokázal pomoct. Žádný doktor, žádný lék. Nebylo jí ještě ani třicet let. A musela umřít. Protože jsme chudí. Jsme skrz naskrz prolezlí nemocemi chudoby. Dolores jsem potkal, když jsi tenkrát zmizel na karnevalu. Teď se tam vrátím, do té velké katedrály na náměstí, kde jsem ji poprvé spatřil. Moje dcera bude pokřtěná v největším kostele, který u nás máme. To je to nejmenší, co můžu pro Dolores udělat.“

Nečekal, až Juan odpoví, otočil se a šel dál. Pozdě večer dorazil do vesnice, odkud pocházela Dolores, a zastavil se v domě její matky. Vysvětlil, kam má namířeno. Když domluvil, stará matka smutně zavrtěla hlavou.

„Žal tě připravil o rozum,“ řekla. „Mysli spíš na to, že dcerka bude celá špatná od toho věčného natřásání, jestli ji na zádech poneseš tu dálku až do Santiaga.“

Pedro na to nic neřekl. Druhý den brzy ráno se vydal dál. Celou cestu si s dítětem v košíku povídal. Vyprávěl dceři všechno, co si o Dolores pamatoval. A když už nebylo co víc povědět, začal zase od začátku.

Do města došel pozdě odpoledne, kdy se na obzoru kupila těžká dešťová mračna. Usadil se u velkého portálu katedrály Santiago Apóstol a čekal. Čas od času dceru nakrmil z toho, co si s sebou nesl z domova. Pozoroval černě oděné kněze, kteří procházeli kolem něj. Buď mu připadali příliš mladí, nebo měli tuze naspěch, než aby byl některý z nich hoden pokřtít jeho dceru. Čekal řadu hodin. Konečně spatřil starého kněze, jak kráčí rozvážným krokem přes náměstí ke katedrále. Tehdy se zvedl, sňal z hlavy baret a držel dítě před sebou. Kněz si jeho příběh trpělivě vyslechl. Pak pokýval hlavou.

„Pokřtím tvou dceru,“ řekl. „Ušel jsi dlouhý kus cesty za něčím, v co věříš. V naší době je to vzácnost. Lidé pro svou víru málokdy podstupují dlouhou pouť. Proto taky svět vypadá tak, jak vypadá.“

Pedro kněze následoval do zšeřelé katedrály. Pomyslel si, že je mu Dolores nablízku. Její duše se vznáší kolem nich a provází jejich kroky až ke křtitelnici.

Starý kněz opřel svou hůl o jeden z vysokých pilířů.

„Jak se bude holčička jmenovat?“ zeptal se.

„Jako její matka,“ řekl Pedro. „Bude se jmenovat Dolores. A taky chci, aby měla jméno Maria. Dolores Maria Santana.“

Po křtu vyšel Pedro na náměstí a posadil se k soše, kde před lety potkal Dolores. Jeho dcera spala v košíku. Seděl zcela nehybně, ponořený hluboko do vlastního nitra.

Já, Pedro Santana, jsem prostý člověk. Po svých předcích jsem nezdědil nic jiného než chudobu a nouzi bez konce. Nesměl jsem si ponechat ani svou ženu. Ale přísahám, že naše dcera bude mít lepší život. Udělám všechno pro to, aby nemusela žít jako my. Slibuju ti, Dolores, že tvá dcera bude mít dlouhý, šťastný a důstojný život.

Ještě ten večer nechal Pedro město za zády. S dcerou Dolores Marií se vrátil do rodné vesnice.

Bylo devátého května 1978.

Malé Dolores Marii, jeho milované dceři, bylo osm měsíců.

skåne, 21.—24. června 1994

1

S přeměnou začal časně za svítání.

Všechno si pečlivě naplánoval, aby nemohlo dojít k nejmenší chybě. Zabere mu to celý den a nechtěl riskovat, že se dostane do časové tísně. Vzal do ruky první štětec a podržel ho před sebou. Z přehrávače na zemi slyšel nahrávku s bubny, kterou si připravil. Podíval se na sebe do zrcadla. Poté si na čelo namaloval první černou linku. Zaznamenal, že má pevnou ruku. Takže není nervózní. Přestože si právě teď poprvé doopravdy nanáší bojové barvy. Do tohoto okamžiku to byla jen hra, způsob, jak se bránit všemu bezpráví, které neustále zažíval. Teď ale nastala velká přeměna a ze hry se stala skutečnost. S každou čárou, kterou si namaloval na obličej, jako by postupně opouštěl svůj starý život. Už není návratu. Právě dnes večer hra končí a on se vydá do války, ve které skutečně umírají lidé.

V místnosti zářila silná žárovka. Pečlivě natočil všechna zrcadla tak, aby se v nich světlo neodráželo. Když do místnosti vešel a zamkl za sebou, nejprve ještě jednou zkontroloval, jestli na nic nezapomněl. Ale všechno bylo na svém místě. Důkladně očištěné štětce, porcelánové kalíšky s barvami, ručníky i voda. Vedle malého soustruhu na kusu černé látky ležely vyrovnané zbraně. Byly tam tři sekery, nože různé délky a plechové nádobky se sprejem. Pomyslel si, že to jediné rozhodnutí ještě neučinil. Než se snese večer, bude si muset vybrat, kterou zbraň si vezme s sebou. Všechny nepobere. Věděl ale, že to rozhodnutí přijde samo, až se pustí do přeměny.

Než si sedl na lavici a začal s malováním, bříšky prstů vyzkoušel ostří seker a nožů. Byly ostré jako břitva. Nedokázal odolat pokušení a jeden nůž si přitlačil k prstu o něco víc. Okamžitě vytryskla krev. Otřel prst i ostří nože ručníkem. Poté se posadil před zrcadla.

První linie na čele měly být černé. Jako by dvakrát hluboko řízl, otevřel si mozek a vyprázdnil všechny vzpomínky a myšlenky, které ho dosud v životě pronásledovaly, mučily a ponižovaly. Pak bude pokračovat s červenými a bílými čarami, kroužky, čtverci a konečně esovitými ornamenty na tvářích. Z jeho bílé kůže nebude vidět ani milimetr. Tehdy bude přeměna dokonána. To, co existovalo předtím, bude pryč. Vrátí se znovuzrozený v podobě zvířete a už nikdy nepromluví lidskou řečí. Pomyslel si, že by si neváhal vyříznout jazyk, kdyby to bylo zapotřebí.

Přeměna mu trvala celý den. Krátce po šesté večer byl hotov. Tou dobou už byl rozhodnutý pro největší sekeru. Rukojeť si zastrčil za tlustý kožený opasek, který měl pevně obtočený kolem pasu. V pouzdře tam už čekaly dva nože. Rozhlédl se po místnosti. Na nic nezapomněl. Nádobky se sprejem zastrčil do vnitřních kapes kožené bundy.

Naposledy si v zrcadle prohlédl obličej. Naskočila mu husí kůže. Pak si opatrně přes hlavu natáhl motocyklovou helmu, zhasl a vyšel z místnosti. Odcházel bos, stejně jako sem přišel.

Pět minut po deváté Gustav Wetterstedt ztlumil zvuk televize a zavolal své matce. Byl to neustále se opakující zvyk. Zprávy v televizi sledoval s nechutí a odporem už od doby, kdy před více než pětadvaceti lety odešel z funkce ministra spravedlnosti a vzdal se veškerých politických úkolů. Nedokázal se smířit s tím, že už není jejich součástí. Během let, kdy byl ministrem a stál v absolutním centru veřejného dění, se na televizních obrazovkách objevoval nejméně jednou týdně. Pečlivě dohlížel na to, aby sekretářka každé jeho vystoupení nahrála na video. Kazety měl teď vystavené v obývacím pokoji, kde zabíraly celou jednu stěnu. Občas si je pouštěl. Bylo pro něj nevyčerpatelným zdrojem uspokojení, když mohl sledovat, že za celou dobu v úřadu nikdy neztratil řeč při nějaké nečekané nebo záludné otázce od zlomyslného novináře. Ještě teď si s pocitem nezměrného pohrdání vybavoval, jak se mnozí jeho kolegové přímo děsili televizních redaktorů. Až příliš často se zakoktávali a zaplétali do protimluvů, které už se jim pak nedařilo vyžehlit. Ale jemu se tohle nestalo ani jednou. Na něj si nikdo nepřišel. Novináři ho nikdy neporazili. A nikdy se nedostali na stopu jeho tajemství.

Televizi si zapnul v devět hodin, aby se podíval na úvodní přehled zpráv. Poté zvuk ztlumil. Přitáhl si k sobě telefon a vytočil matčino číslo. Otěhotněla hodně mladá. Teď jí bylo devadesát čtyři let, pořád jí to myslelo a byla plná nevyužité energie. Bydlela sama ve velkém bytě v centru Stockholmu. Pokaždé když zvedal sluchátko a vytáčel číslo, doufal, že to matka nezvedne. Jelikož už mu bylo přes sedmdesát, začínal se bát, že ho matka přežije. Nic si nepřál víc než její smrt. Pak by zůstal sám. Už by jí nemusel volat a brzo by zapomněl, jak vůbec vypadala.

Tóny vyzváněly. Čekal a přitom pozoroval němého moderátora zpráv. Po čtvrtém zazvonění začal doufat, že skutečně umřela. Pak se ozval její hlas. Nasadil vláčný tón. Zeptal se, jak se má a co celý den dělala. Když si chtě nechtě musel přiznat, že matka je pořád naživu, hodlal rozhovor co nejdřív ukončit.

Zavěsil a zůstal sedět s rukou na telefonním aparátu. Ona prostě neumře, pomyslel si. Neumře, dokud ji vlastnoručně neumlátím.

Seděl v tichém pokoji. Dovnitř doléhalo jen šumění moře a motor osamělého mopedu, který projížděl někde nedaleko. Vstal z pohovky a šel k proskleným dveřím s výhledem na moře. Soumrak byl krásný a vyvolával v něm slavnostní náladu.

Pláž pod jeho velkým pozemkem byla prázdná. Lidi sedí u televize, pomyslel si. Kdysi tam vídali mě, jak beru televizní reportéry pod krkem. Tehdy jsem byl ministrem spravedlnosti. Měl ze mě být premiér. Jenže nebyl.

Pečlivě zatáhl těžké závěsy a ujistil se, že mezi nimi nezůstala ani skulina. Přestože se v domě východně od Ystadu snažil žít v naprosté anonymitě, našli se zvědavci, kteří ho sledovali. Přestože od jeho odchodu z politiky uplynulo už víc než pětadvacet let, ještě se na něj tak docela nezapomnělo. Šel do kuchyně a nalil si z termosky kávu. Termosku si koupil během oficiální návštěvy Itálie na konci šedesátých let. Matně si vybavoval, že tam byli kvůli tomu, aby projednali zostřená opatření proti šíření terorismu v Evropě. Všude po domě narážel na připomínky svého někdejšího života. Často si říkal, že to všechno vyhází. Nakonec mu ale přišlo, že za to ta námaha nestojí.

Sedl si zpátky na pohovku s kávou v ruce. Dálkovým ovladačem televizi vypnul. Zůstal sedět ve tmě a přemýšlel nad uplynulým dnem. Dopoledne ho navštívila novinářka z jednoho významného měsíčníku, dělala sérii reportáží o známých osobnostech v penzi. Nepřišel na to, proč se rozhodla navštívit právě jeho. Měla s sebou fotografa a pořídili snímky na pláži i v domě. Už předem se rozhodl, že bude vystupovat jako starší muž překypující laskavostí a smířením. Svůj současný život popsal jako velmi šťastný. Žije v odloučení, aby mohl meditovat, a s předstíranou rozpačitostí se mu podařilo prořeknout, že uvažuje o sepsání pamětí. Na novinářku ve věku kolem čtyřicítky to udělalo velký dojem, rozplývala se úctou a respektem. Posléze je s fotografem vyprovodil k autu a zamával jim na rozloučenou.

S uspokojením si pomyslel, že se mu během rozhovoru podařilo neříct jediné pravdivé slovo. Tohle byla jedna z mála věcí, které ho ještě zajímaly. Podvádět, aniž by ho kdokoliv odhalil. Šířit zdání a iluzi. Po tolika letech v politice mu došlo, že nakonec zbude pouze lež. Pravda převlečená za lež nebo lež zabalená do pravdy.

Pomalu upíjel kávu. Po těle se mu rozlévalo uspokojení. Večery a noci míval nejradši. V tu chvíli odpluly veškeré myšlenky na to, co bylo a co přišlo vniveč. O to nejdůležitější ho ale nikdo nepřipravil. Jeho nejhlubší tajemství, o kterém kromě něj nikdo nevěděl.

Někdy si sám sebe představoval jako odraz v zrcadle, které je zároveň konvexní i konkávní. Byl člověkem dvou tváří. Nikdo nespatřil víc než povrch, schopného právníka, respektovaného ministra spravedlnosti, vlídného důchodce, který se prochází po skånském pobřeží. Nikdo netušil, že je svým vlastním dvojníkem. Zdravil se s králi a prezidenty, s úsměvem se ukláněl, a přitom si myslel: Kdybyste jen věděli, kdo vlastně jsem a co si o vás myslím. Když stál před televizními kamerami, vždycky měl tuhle myšlenku v hlavě jako první, aby byla na ráně. Kdybyste jen věděli, kdo vlastně jsem a co si o vás myslím. Nikdo ji ale nezachytil. Bylo to jeho tajemství: že nenávidí stranu, kterou zastupuje, pohrdá jí a pohrdá názory, které zároveň hájí, stejně jako jsou mu odporní prakticky všichni lidé, se kterými se stýká. Jeho tajemství zůstane skryté až do jeho smrti. Prokoukl svět, poznal jeho neduživost, spatřil nesmyslnost bytí. Nikdo ale o jeho poznání nevěděl a tak to taky zůstane. Nikdy neměl potřebu se o své poznatky s někým dělit.

Vnímal, jak v něm narůstá slastný pocit z toho, co ho čeká. Druhý den krátce po deváté k němu měli přijet jeho přátelé v černém mercedesu s tónovanými skly. Zajedou rovnou do garáže a on je bude čekat v obývacím pokoji se zataženými závěsy, přesně jako teď. Uvědomil si, jak jeho očekávání okamžitě poskočilo, když si začal představovat, jak asi bude vypadat dívka, kterou mu přivezou tentokrát. Dal jim na srozuměnou, že v poslední době bylo až příliš mnoho blondýnek. Některé byly taky dost staré, bylo jim už přes dvacet. Teď si přál nějakou mladší, nejlíp míšenku. Jeho přátelé počkají ve sklepě, kde je pro ně připravená televize, a on si dívku zatím vezme k sobě do ložnice. Před svítáním budou pryč a on začne spřádat představy o té, kterou mu přivezou příští týden. Myšlenka na zítřejší den ho tak vzrušila, že vstal z pohovky a šel do pracovny. Než rozsvítil, zatáhl závěsy. Na okamžik se mu zdálo, jako by dole na břehu zahlédl lidský stín. Sundal si brýle a snažil se zaostřit. Občas se v noci právě pod jeho pozemkem potulovali pozdní návštěvníci. Taky už několikrát musel volat na policii v Ystadu a stěžovat si na mladé, kteří si na pláži rozdělali oheň a byli příliš hluční. S ystadskou policií měl výtečné vztahy. Pokaždé obratem přijeli a narušitele odvezli. Často ho napadlo, že neměl ani ponětí, jaké znalosti a kontakty si coby ministr spravedlnosti vybuduje. Nejenže pochopil zvláštní mentalitu, která je typická pro švédské policejní sbory. Navíc si systematicky vybudoval síť přátel na strategických místech švédské právní mašinerie. Stejně důležité ale byly kontakty v podsvětí. Naklonil si inteligentní zločince z řad jednotlivců i vůdce velkých zločineckých syndikátů. I když se od doby, kdy před lety složil funkci, leccos změnilo, staré kontakty mu pořád dělaly ohromnou službu. Včetně těch, které mu každý týden zajišťovaly dívku patřičného věku.

Stín na pláži byl jen jakási vidina. Upravil závěsy a odemkl zásuvku v psacím stole, který zdědil po svém otci, obávaném profesoru práv. Vytáhl drahé, krásně vzorované desky a rozevřel si je na stole. Zvolna, téměř bez dechu listoval sbírkou pornografických fotografií z rané éry fotografického umění. Jeho nejstarší obrázek byla sběratelská rarita, daguerrotypie z roku 1855, kterou kdysi koupil v Paříži. Na snímku byla nahá žena objímající psa. Mezi exkluzivní, nicméně veřejnosti neznámou skupinkou mužů, kteří s ním jeho zájem sdíleli, byla Wetterstedtova sbírka proslulá. Jeho sérii fotografií od Lecadra z devadesátých let devatenáctého století předčila pouze kolekce jistého starého ocelářského magnáta z Porúří. Pomalinku obracel plastové stránky. Nejdéle se zdržel u fotek s mladinkými modelkami. Jejich oči prozrazovaly, že dívky jsou pod vlivem drog. Často litoval, že se v minulosti sám nevěnoval focení. Kdyby to byl udělal, mohl být k dnešku majitelem unikátní sbírky.

Když si album prohlédl, zamkl desky zpátky do stolu. Přátelé mu dali slib, že po jeho smrti poskytnou fotografie jednomu antikváři v Paříži, který se na podobné nabídky specializoval. Peníze z prodeje sbírky pak měly připadnout nadaci pro mladé právníky. Nadaci sám založil, veřejně se však měla prezentovat až po jeho smrti.

Zhasl lampičku a zůstal sedět v temném pokoji. Dovnitř slabě doléhal šum moře. Znovu měl dojem, že zaslechl zvuk projíždějícího mopedu. Pořád si nedokázal představit vlastní smrt, přestože už překročil sedmdesátku. Dvakrát si při návštěvě Spojených států vymohl účast na popravě, jednou to bylo elektrické křeslo, podruhé čím dál vzácnější poprava v plynové komoře. Pohled na člověka přicházejícího o život byl podivně příjemný zážitek. Ale svou vlastní smrt si představit nedovedl. Vyšel z pracovny a v obývacím pokoji si z baru nalil skleničku likéru. Blížila se půlnoc. Než si půjde lehnout, zbývá ještě krátká procházka k moři. V předsíni si oblékl bundu, vklouzl do okopaných dřeváků a vyšel z domu.

Venku panovalo bezvětří. Jeho dům ležel natolik stranou, že neviděl světla od sousedů. V dálce hučela auta na silnici směrem na Kåsebergu. Kráčel po pěšině vedoucí přes zahradu k zamčené brance, odkud se scházelo k pláži. Ke svému rozhořčení zjistil, že lampa u branky je rozbitá. Pláž ho očekávala. Našel klíče a odemkl. Přešel krátký úsek ke břehu a zastavil se těsně u vody. Moře bylo klidné. V dálce na obzoru spatřil světla lodi, která mířila na západ. Rozepnul si poklopec a vymočil se do vody, přičemž nepřestával snít o návštěvě naplánované na další den.

Aniž by něco zaslechl, najednou věděl, že za ním někdo stojí. Ztuhl a cítil, jak ho sevřel strach. Prudce se otočil.

Člověk před ním připomínal zvíře. Měl na sobě jen šortky, jinak byl nahý. Na zlomek vteřiny mu Wetterstedt v hysterické hrůze pohlédl do tváře. Nedokázal říct, jestli je znetvořená, nebo se skrývá za nějakou maskou. Viděl, že muž má v ruce sekeru. Zmateně si pomyslel, že ruka svírající topůrko je drobná, muž připomínal trpaslíka.

Pak Wetterstedt zaječel a rozběhl se zpátky k zahradní brance.

Zemřel v okamžiku, kdy mu ostří sekery rozťalo páteř těsně pod lopatkami na dvě poloviny. Už nevnímal, jak si muž nebo snad netvor klekl a rozsekl mu čelo, načež jediným mohutným trhnutím oderval z temene hlavy plnou hrst vlasů i s kůží.

Právě minula půlnoc.

Bylo úterý jednadvacátého června.

Někde blízko nastartoval moped. Krátce nato zvuk motoru odumřel.

Všude znovu zavládl klid.

2

Jednadvacátého června ve dvanáct hodin opustil Kurt Wallander ystadskou policejní stanici. Aby si jeho zmizení nikdo nevšiml, vykradl se z práce přes garážový vjezd. Nasedl do auta a zamířil do přístavu. Venku bylo teplo, a tak nechal bundu hozenou přes židli v kanceláři. Pro ty, kdo by ho v následujících hodinách hledali, to bude důkaz, že musí být někde v budově. Zaparkoval před divadlem. Vyšel na molo a usadil se na lavičku u červeně natřené buňky námořní záchranné služby. Měl s sebou jeden ze svých poznámkových bloků. Když se chtěl pustit do psaní, zjistil, že si nevzal pero. V prvotním záchvatu vzteku chtěl zápisník mrštit do vody a celé to pustit z hlavy. Vzápětí mu došlo, že to nepůjde. Kolegové by mu to neodpustili.

Právě oni ho navzdory jeho protestům vybrali jako řečníka, jenž má ve tři hodiny jménem celé stanice poděkovat Björkovi, který tentýž den odcházel z funkce ystadského policejního ředitele.

Wallander ještě nikdy v životě proslov nepronášel. Nejblíž k tomu měl na nesčetných tiskových konferencích, které musel uspořádat, když si to vyžádal nějaký případ.

Jenže jak poděkovat odcházejícímu policejnímu šéfovi? Za co se vlastně při takové příležitosti děkuje? Vděčí mu vůbec za něco? Radši by místo děkování mluvil o svých obavách a starostech kvůli rozsáhlým a podle všeho nedomyšleným reorganizacím a škrtům, které policii čím dál víc sužovaly.

Na chvíli odešel ze stanice pryč, aby si v klidu promyslel, co řekne. Den předtím seděl dlouho do noci u kuchyňského stolu, ale k ničemu to nevedlo. Teď už jde do tuhého. Ani ne za tři hodiny se v práci všichni shromáždí, aby Björkovi předali dárek. Jejich ředitel nastupuje hned druhý den na místo šéfa krajského oddělení cizinecké policie. Wallander vstal z lavičky a šel přes molo do přístavní kavárny. Rybářské čluny upevněné na lanech se poklidně kolébaly. Wallander si roztržitě vybavil, jak byl před sedmi lety u toho, když vytahovali z vody u mola mrtvolu. Vzpomínku ale zaplašil. Projev na Björkovu počest je teď důležitější. Servírka v kavárně mu půjčila pero. Posadil se s šálkem kávy ke stolu na předzahrádce a přinutil se napsat několik řádek. V jednu hodinu měl pohromadě půl stránky. Výsledek počastoval zachmuřeným pohledem. Jenže mu bylo jasné, že líp to nesvede. Mávl na servírku, aby mu přišla dolít kávu.

„Léto má trochu zpoždění,“ poznamenal.

„Možná letos nedorazí vůbec,“ přisadila si servírka.

Až na nemožný proslov pro Björka byl Wallander v dobrém rozmaru. Za pár týdnů mu začne dovolená. Měl spoustu důvodů k radosti. Zima byla dlouhá a únavná. Cítil, že si potřebuje pořádně odpočinout.

Ve tři hodiny se všichni sešli v jídelně na stanici a Wallander přednesl svůj projev. Svedberg následně předal řediteli dárek v podobě zbrusu nového rybářského prutu a Ann-Britt Höglundová se přidala s kyticí. Wallanderovi se v chvilkovém návalu inspirace podařilo suchopárný proslov osvěžit vylíčením několika historek, které s Björkem zažil. Když vyprávěl, jak se pod nimi jednou zřítilo lešení a oni skončili v močůvce, vzbudil tím bujaré veselí. Potom si dali kávu a dort. Björk v děkovné řeči popřál hodně štěstí své nástupkyni. Jmenuje se Lisa Holgerssonová a přestupuje k nim z jednoho většího policejního okrsku ve Smålandu. Má nastoupit po letních prázdninách. Do té doby bude prozatímním zástupcem šéfa v Ystadu Hansson. Po skončení rozlučky šel Wallander k sobě do kanceláře. Na pootevřené dveře zaklepal Martinsson.

„To byl pěkný proslov,“ začal. „Nevěděl jsem, že umíš takhle řečnit.“

„Taky že neumím,“ opáčil Wallander. „Byl to mizerný proslov. Víš to stejně dobře jako já.“

Martinsson se opatrně posadil na rozvrzanou židli pro návštěvy.

„Zajímalo by mě, jak to bude vypadat, až to tu povede ženská,“ nadhodil.

„Proč by s tím měl být problém?“ odtušil Wallander. „Spíš bych se bál, jak to dopadne po všech těch škrtech.“

„Právě proto jsem přišel,“ řekl Martinsson. „Povídá se, že nám chtějí na víkendy snížit počet lidí na nočních.“

Wallander na kolegu vrhl pochybovačný pohled.

„To přece nejde,“ namítl. „Kdo bude hlídat zadržené, které tu třeba budeme mít?“

„Údajně se na to má najmout soukromá bezpečnostní firma.“

Wallander se na Martinssona překvapeně podíval.

„Bezpečnostní firma?“

„Tak jsem to slyšel.“

Wallander zakroutil hlavou. Martinsson vstal.

„Říkal jsem si, že bys to měl vědět. Chápeš, co se to s policií děje?“

„Ne,“ odpověděl Wallander. „A ber to jako upřímnou a vyčerpávající odpověď.“

Martinsson se neměl k odchodu.

„Ještě něco?“

Martinsson vytáhl z kapsy papír.

„Už začalo fotbalové mistrovství světa, jak víš. Dva dva s Kamerunem. Ty jsi tipoval pět nula pro Kamerun. Tím pádem jsi teď na posledním místě.“

„Jak můžu být poslední? Přece se dá tipnout buď dobře, nebo špatně, ne?“

„Vedeme si i statistiku, kde je vidět, jak si kdo stojí.“

„Panebože! K čemu je to dobrý?“

„Jenom jeden člověk tipnul výsledek dva dva, někdo z pořádkového,“ upřesnil Martinsson a nechal Wallanderovu otázku bez odpovědi. „Teď je na řadě další mač. Švédsko proti Rusku.“

Wallandera fotbal nechával ledově chladným. Spíš si občas zašel na zápas ystadských házenkářů, kteří se v některých sezonách řadili k nejlepším týmům ve Švédsku. Poslední dobou si ale nemohl nevšimnout, jak celý národ upírá veškerou pozornost jediným směrem. Na fotbalové mistrovství světa. Nemohl zapnout televizi nebo otevřít noviny, aby tam na něj nečekaly nekonečné spekulace o tom, jak se povede švédskému národnímu týmu. Zároveň mu docházelo, že se zřejmě nevyhne interní policejní soutěži v tipování výsledků. Kolegové by to považovali za aroganci. Vytáhl ze zadní kapsy kalhot peněženku.

„Kolik mě to bude stát?“

„Stovku. Jako posledně.“

Wallander mu podal stokorunu a kolega si ho odškrtl ze seznamu.

„Takže mám odhadnout výsledek?“

„Švédsko proti Rusku. Tak co myslíš?“

„Čtyři čtyři,“ pravil Wallander.

„Ve fotbale málokdy padne tolik gólů,“ řekl Martinsson udiveně. „To je spíš výsledek z hokeje.“

„Tak řekněme tři jedna pro Rusko,“ opravil se Wallander. „Stačí?“

Martinsson si to zapsal.

„Třeba bysme mohli rovnou sfouknout i zápas proti Brazílii,“ navrhl.

„Tři nula pro Brazílii,“ vypálil Wallander.

„Ty teda nemáš o Švédsku zrovna valný mínění,“ zhodnotil to Martinsson.

„Pokud jde o fotbal, tak rozhodně ne,“ řekl Wallander a podal mu další bankovku.

Když Martinsson odešel, přemýšlel Wallander o tom, co se od něj dozvěděl. Pak ale myšlenky podrážděně zaplašil. Časem se ukáže, co je pravda a co fámy. Bylo půl páté. Přitáhl si šanon s vyšetřovacím spisem k případu organizovaného vývozu kradených aut do států bývalého východního bloku. Vyšetřování se táhlo už několik měsíců. Policii se dosud podařilo rozkrýt jen zlomek rozsáhlé činnosti. Věděl, že ho ten případ bude pronásledovat ještě dalších pár měsíců. Až odjede na dovolenou, vezme si to na starost Svedberg. Měl silné tušení, že po dobu jeho nepřítomnosti se nic moc nového nestane.

Vtom na dveře zaklepala Ann-Britt Höglundová a vešla dovnitř. Na hlavě měla černou kšiltovku.

„Jak v tom vypadám?“ zeptala se.

„Jako turistka,“ odpověděl Wallander.

„Takhle budou vypadat nové čepice k uniformě,“ oznámila mu. „Představ si nad kšiltem nápis Policie. Viděla jsem fotky.“

„Tohle si já nikdy na hlavu nedám,“ prohlásil Wallander. „Asi bysme měli být rádi, že už neděláme pochůzkáře.“

„Možná jednoho dne zjistíme, že Björk byl naprosto úžasný šéf,“ řekla. „Líbil se mi ten tvůj proslov.“

„Kdepak, nestálo to za nic,“ ošil se Wallander a cítil, jak je napružený. „Ale můžete si za to sami, když jste prokázali tak mizerný úsudek a vybrali zrovna mě.“

Ann-Britt vstala a podívala se z okna. Wallandera napadlo, že během krátké doby dostála pověsti, která ji předcházela, než v Ystadu před rokem nastoupila. Na policejní akademii projevila skvělé vlohy pro práci u policie a neustále se zlepšovala. Částečně dokázala zaplnit prázdné místo, které tu po sobě nechal Rydberg, když před několika lety zemřel. Od Rydberga se Wallander naučil většinu toho, co věděl o policejní práci. Občas měl pocit, že teď je na něm, aby Ann-Britt vedl, jako kdysi Rydberg vedl jeho.

„Co ty auta?“ nadhodila.

„Pořád se kradou,“ odtušil. „Tahle organizace je podle všeho příšerně rozvětvená.“

„Dokážeme tu jejich noru vyšťourat?“

„Vyhodíme ji do vzduchu,“ ujistil ji Wallander. „Dřív nebo později. Pár měsíců bude ticho po pěšině a pak to začne nanovo.“

„Copak to nikdy neskončí?“

„Ne. Ystad má prostě výhodnou polohu a na druhé straně moře, dvě stě kilometrů odtud, čeká spousta lidí, kteří chtějí mít to samé, co máme my. Potíž je, že nemají čím zaplatit.“

„Zajímalo by mě, kolik kradeného zboží se asi vyveze každým trajektem,“ řekla zamyšleně.

„To je lepší nevědět,“ uzavřel Wallander.

Šli si společně pro kávu. Ann-Britt nastupovala ještě ten týden na dovolenou. Wallander vyrozuměl, že ji stráví v Ystadu, protože její muž pracuje jako montér všude po světě a momentálně má zakázku v Saúdské Arábii.

„Co budeš dělat ty?“ zajímala se, když se bavili o nadcházejícím období dovolených.

„Pojedu do Skagenu,“ řekl.

„S tou ženou z Rigy?“ nadhodila s úsměvem.

Udiveně zvedl obočí.

„Ty o ní víš?“

„Všichni to vědí,“ odtušila. „Tos netušil? Mezi námi policajty řekněme, že je to výsledek neustále probíhajícího interního vyšetřování.“

Wallander byl upřímně překvapený. S Baibou se seznámil před několika lety při jednom vyšetřování. Nikomu o ní nepověděl. Byla to vdova po lotyšském policistovi. Před půlrokem strávila v Ystadu Vánoce a o Velikonocích zase jel Wallander za ní do Rigy. Ale s nikým o ní nemluvil a žádnému z kolegů ji nepředstavil. Teď si najednou říkal, proč to vlastně neudělal. Přestože byl jejich vztah pořád křehký, dokázala ho Baiba vytáhnout z melancholie, která ovládala jeho život od rozvodu s Monou.

„Ano,“ řekl. „Pojedeme do Dánska spolu. A zbytek léta se budu věnovat otci.“

„Co Linda?“

„Před týdnem volala a říkala mi, že se přihlásila na divadelní kurz ve Visby.“

„Myslela jsem, že chce čalounit nábytek.“

„Já taky. Teď si ale vzala do hlavy, že s nějakou kamarádkou nazkouší divadelní představení.“

„To zní zajímavě, ne?“

Wallander pochybovačně kývl.

„Doufám, že v červenci přijede. Už jsem ji dlouho neviděl.“

Přede dveřmi Wallanderovy kanceláře se rozloučili.

„Zastav se někdy v létě u nás,“ pozvala ho. „S tou ženou z Rigy nebo i bez ní. Případně s dcerou nebo bez.“

„Jmenuje se Baiba,“ řekl Wallander.

A slíbil, že na návštěvu přijede.

Po rozhovoru s Ann-Britt se přes hodinu hrbil nad papíry, co se mu kupily na stole. Dvakrát volal na policii v Göteborgu a sháněl komisaře, který pracoval na stejném případu za göteborskou stranu, ale nezastihl ho. Ve tři čtvrtě na šest desky zaklapl a zvedl se. Ten večer si chtěl zajít na jídlo do restaurace. Ohmatal si břicho a zaznamenal, že zase trochu zhubl. Baiba si jednou postěžovala, že je moc tlustý. Od té doby neměl nejmenší problém míň jíst. Taky se několikrát donutil vytáhnout sportovní soupravu a vyrazil si zaběhat, přestože ho to nebavilo.

Oblékl si bundu a rozhodl se, že Baibě ještě ten večer napíše dopis. Už byl na odchodu, když zazvonil telefon. Na vteřinu zauvažoval, že ho nezvedne. Pak se vrátil k psacímu stolu a zvedl sluchátko.

Volal Martinsson.

„Pěkný projev jsi měl,“ začal. „Björk vypadal fakt dojatě.“

„To už jsi říkal,“ opáčil Wallander. „Potřebuješ něco? Odcházím domů.“

„Zrovna jsem měl dost zvláštní telefonát,“ vysvětloval Martinsson. „Říkal jsem si, že to s tebou proberu.“

Wallander netrpělivě čekal, co z kolegy vypadne.

„Volal nějaký farmář ze statku kousek od Marsvinsholmu. Tvrdil, že na svém poli s řepkou viděl nějakou ženskou, co se chovala divně.“

„To je všechno?“

„Jo.“

„Nějaká ženská stála v řepkovém poli a chovala se divně? A co dělala?“

„Jestli jsem to správně pochopil, nedělala nic. Stačilo už to, že na tom poli byla.“

Wallander nad odpovědí ani nepřemýšlel.

„Pošli tam hlídku. To je přece jejich záležitost.“

„Problém je, že tady teď asi nikdo není. Staly se dvě dopravní nehody, prakticky současně. Jedna na vjezdu do Svarte, druhá před Continentalem.“

„Vážné?“

„Žádná těžká zranění. Ale zřejmě je tam pěkná mela.“

„Tak do toho Marsvinsholmu zajedou, až budou mít čas, ne?“

„Ten farmář mi připadal vystrašený. Neumím to líp vysvětlit. Kdybych nemusel vyzvednout děti, zajel bych tam sám.“

„Tak já tam sjedu,“ řekl Wallander. „Sejdeme se na chodbě, dáš mi jeho jméno a popis cesty.“

O několik minut později nechal stanici za zády. Odbočil doleva a na kruhovém objezdu vyjel směrem na Malmö. Na vedlejší sedadlo si položil lístek, který mu Martinsson napsal. Farmář se jmenoval Salomonsson a Wallander znal cestu, po které měl jet. Když se dostal na silnici E65, stáhl okénko. Po obou stranách silnice se vlnila řepková pole. Nevzpomínal si, kdy mu naposledy bylo tak dobře. Zastrčil do přehrávače kazetu s nahrávkou Figarovy svatby, kde Zuzanku zpívala Barbara Hendricksová, a myslel na Baibu, se kterou se už brzo uvidí. Když dojel k odbočce na Marsvinsholm, zabočil doleva, minul zámek a zámeckou kapli a na další odbočce se dal znovu doleva. Po očku mrkl na Martinssonův popis cesty a zatočil na úzkou cestu vedoucí přímo do polí. V dálce viděl moře.

Salomonssonův statek byl starý, ale dobře udržovaný dům, podlouhlé stavení typické pro zdejší kraj. Wallander vystoupil z auta a rozhlédl se. Kam až oko dohlédlo, táhla se žlutá pole. Vtom se dveře domu otevřely. Na schodech stanul velmi starý muž. V ruce držel dalekohled. Wallander si pomyslel, že si to stařík celé vybájil. Stávalo se až příliš často, že osamělí důchodci z venkova volali policii na základě smyšlenek a bludů. Popošel ke schodům a kývl.

„Kurt Wallander, ystadská policie,“ představil se.

Muž na schodech nebyl oholený a na nohou měl okopané dřeváky.

„Edvin Salomonsson,“ řekl a podal mu hubenou ruku.

„Povězte mi, co se stalo,“ vybídl ho Wallander.

Muž ukázal na pole vpravo od domu.

„Všiml jsem si jí ráno,“ řekl. „Vstávám brzo. Byla tam už v pět hodin. Nejdřív jsem si myslel, že je to srna. Pak jsem dalekohledem viděl, že je to ženská.“

„Co dělala?“ zeptal se Wallander.

„Stála tam.“

„Nic jiného?“

„Stála tam a zírala.“

„Zírala na co?“

„Jak to mám vědět?“

Wallander si v duchu povzdychl. Stařec nejspíš viděl srnku. Pak se mu představivost rozběhla na plné obrátky.

„Víte, kdo to je?“ zeptal se.

„Nikdy předtím jsem ji neviděl. Kdybych to věděl, tak bych přece nevolal policii.“

Wallander přikývl.

„Takže jste ji dnes časně ráno viděl poprvé,“ navázal. „Ale na policii jste zavolal až pozdě odpoledne.“

„Člověk nechce zbytečně otravovat,“ odpověděl muž prostě. „Hádám, že toho máte na práci až až.“

„Uviděl jste ji dalekohledem,“ zopakoval Wallander. „Stála v řepkovém poli a nikdy dřív jste ji neviděl. Co jste udělal?“

„Oblíknul jsem se a šel jsem jí říct, ať se klidí. Pošlape mi řepku.“

„Co se dělo dál?“

„Utekla.“

„Utekla?“

„Schovala se v řepce. Sedla si na bobek, abych ji neviděl. Nejdřív jsem si myslel, že už je pryč. Pak jsem ji dalekohledem našel znova. A takhle to šlo pořád dokola. Nakonec mě to přestalo bavit a zavolal jsem vám.“

„Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Těsně předtím, než jsem zavolal.“

„Co v tu chvíli dělala?“

„Stála a zírala.“

Wallander pohlédl na pole. Neviděl nic než vlnící se řepku.

„Policistovi, se kterým jste mluvil, jste připadal vystrašený,“ řekl.

„Kdo má co pohledávat na poli s řepkou? Něco je na tom prostě divnýho.“

Wallander si pomyslel, že ten rozhovor musí co nejrychleji utnout. Teď už mu bylo jasné, že si to děda celé vymyslel. Rozhodl se, že druhý den zavolá na pečovatelskou službu.

„Já s tím asi nic moc nenadělám,“ řekl nahlas. „Určitě už je pryč. A v tom případě není proč si dělat starosti.“

„To teda není pryč,“ prohlásil Salomonsson. „Zrovna ji támhle vidím.“

Wallander se prudce otočil. Sledoval Salomonssonův vytrčený ukazovák.

Žena stála v poli zhruba padesát metrů od kraje. Wallander viděl, že má vlasy černé jako uhel. Ostře se odrážely na pozadí žluté řepky.

„Promluvím s ní,“ řekl Wallander. „Počkejte tady.“

Z kufru auta si vytáhl gumáky. Pak se vydal k poli s pocitem, že je to celé neskutečné. Žena stála zcela nehnutě a sledovala ho. Když se o kus přiblížil, zaznamenal, že kromě černých vlasů má taky tmavou pleť. Došel ke kraji pole. Zvedl ruku a zkusil na ni zamávat. Stála a ani se nehnula. Byla od něj pořád dost daleko a rozvlněná řepka jí občas zakryla obličej, ale i tak viděl, že je velmi krásná. Zavolal na ni, ať jde k němu. Když se ani potom nehnula, udělal první krok do pole. Žena okamžitě zmizela. Byla tak mrštná, že mu připomněla vyplašené zvíře. Zároveň cítil, jak ho to rozladilo. Postupoval řepkou a pátravě se rozhlížel. Když ji zpozoroval, byla o něco blíž východnímu cípu pole. Aby mu neutekla, dal se do běhu. Pohybovala se rychle a Wallander se brzo zadýchal. Když se k ní přiblížil na nějakých dvacet metrů, už byli uprostřed pole. Zavolal na ni, ať se zastaví.

„Policie!“ zakřičel. „Zůstaňte stát!“

Znovu vykročil. Pak se to seběhlo strašně rychle. Najednou zvedla nad hlavu kanystr a začala si polévat vlasy, obličej a celé tělo bezbarvou tekutinou. Stihl si pomyslet, že to s sebou musela tahat celou dobu. Taky teď viděl, že je k smrti vyděšená. Měla vytřeštěné oči a bez mrknutí ho sledovala.

„Policie!“ zakřičel znovu. „Chci s váma jenom mluvit.“

Ve stejném okamžiku k němu zavanul pach benzinu. Žena zničehonic držela v ruce hořící zapalovač a přiblížila si ho k vlasům. Wallander vykřikl a žena vzplála jako pochodeň. Ochromeně sledoval, jak vrávorá po poli a plameny syčí a stravují její tělo. Slyšel sám sebe, jak řve. Ale hořící žena nevydala ani hlásku. Později si nevybavil, že by ji vůbec slyšel křičet.

Rozběhl se k ní a vtom celé pole zachvátil oheň. Wallandera obklopil dým a plameny. Držel si ruce před obličejem a utíkal, aniž tušil, kterým směrem běží. Když doklopýtal ke kraji pole, svalil se do strouhy. Otočil se a naposledy ji zahlédl, než se zhroutila a zmizela mu ze zorného pole. Měla natažené ruce, jako by prosila o pomoc tváří v tvář zbrani, která na ni míří.

Řepkové pole hořelo.

Někde za sebou slyšel křičet Salomonssona.

Postavil se na roztřesené nohy.

Pak se odvrátil a začal zvracet.

3

Později Wallander na dívku hořící v řepkovém poli vzpomínal, jako si člověk s největšími obtížemi vyvolává dávnou noční můru, na kterou by nejradši zapomněl. Přestože celý večer a dlouho do noci působil navenek klidně, nedokázal si posléze vybavit nic než nesouvislé útržky. Martinsson, Hansson i Ann-Britt se jeho netečnosti podivovali. Neprohlédli štít, kterým se obrnil. Uvnitř ale panovala spoušť jako ve zříceném domě.

Domů přišel krátce po druhé hodině v noci. Ani si nesvlékl začouzené oblečení a zabahněné gumáky, jen se posadil na pohovku a v tu chvíli z něj štít spadl. Měl nalitou skleničku whisky, otevřené dveře na balkon pouštěly dovnitř letní noc. Rozbrečel se jako malé dítě.

Dívka, která se upálila, byla vlastně taky ještě dítě. Připomínala mu jeho vlastní dceru Lindu.

Za dlouhá léta u policie si vypracoval obranu proti tomu, co na něj mohlo čekat na místě, kde někdo zahynul násilnou a nečekanou smrtí. Viděl už oběšence, lidi, kteří si nacpali do pusy hlaveň brokovnice nebo se odpálili a roztrhalo je to na kusy. Nějak se naučil to vydržet a následně všechno, čeho byl svědkem, odsunout stranou. Nedařilo se mu to jen v případech, kdy se jednalo o děti nebo mladistvé. V tu chvíli byl stejně bezbranný, jako když u policie začínal. Věděl, že většina policistů to prožívá stejně. Když umře dítě nebo mladý člověk, násilně a nesmyslně, obrana vybudovaná na základě zvyku selže. A tak to zůstane, dokud bude pracovat u policie.

Než se však jeho pomyslný štít rozlomil, měl už za sebou úvodní fázi vyšetřování, kterou zvládl obdivuhodně. Se zbytky zvratků kolem pusy doběhl k Salomonssonovi, který nevěřícně civěl na své hořící pole, a vybafl na něj, kde je v domě telefon. Salomonsson otázce nejspíš nerozuměl nebo ji ani nezaznamenal, a tak ho Wallander odstrčil a vpadl dovnitř. V domě visel nahořklý pach, typický pro život nemytého starého muže. Telefon objevil v předsíni. Vytočil tísňovou linku a operátorka, která hovor přijímala, posléze potvrdila, že naprosto klidným hlasem popsal, k čemu došlo, a nahlásil požární poplach. Plameny z hořícího pole dotíraly do oken, jako by onoho letního večera někdo ozářil okolí pomocí světlometů. Pak zavolal k Martinssonovi domů. Zvedla to nejstarší dcera, následně mluvil s manželkou, která teprve potom přivolala Martinssona ze zahrady, kde sekal trávu. Wallander mu co nejstručněji popsal, co se stalo, a pověřil ho, ať zavolá taky Hanssonovi a Ann-Britt Höglundové. Poté šel do kuchyně a opláchl si obličej vodou z kohoutku. Když vyšel ven na dvůr, Salomonsson pořád ještě stál na stejném místě, naprosto pohlcený nepochopitelným představením, které se před ním odehrávalo. V autě přijeli sousedé, co bydleli na dohled. Ale Wallander na ně zařval, ať se drží stranou. Nedovolil jim ani, aby se přiblížili k Salomonssonovi. V dálce zaslechl sirény hasičských vozů. Ty bývaly na místě většinou první. Krátce po nich dorazila dvě policejní auta a sanitka. Velitelem hasičů byl Peter Edler, jemuž Wallander naprosto důvěřoval.

„Co se tu stalo?“ zeptal se.

„Vysvětlím ti to později,“ řekl Wallander. „Ale nešlapejte po poli. Leží tam mrtvý člověk.“

„Dům není v ohrožení,“ konstatoval Edler. „Můžeme ho zatím izolovat.“

Pak se obrátil na Salomonssona a zeptal se, jak široké jsou strouhy a cesty mezi poli. Mezitím k Wallanderovi došel jeden ze záchranářů. Komisař už se s ním setkal, ale nedokázal si vybavit jeho jméno.

„Jsou tu zranění?“ zeptal se.

Wallander zavrtěl hlavou.

„Jenom jedna mrtvá,“ dodal. „Leží tam na poli.“

„Tak to musíme zavolat pohřebáky,“ prohlásil záchranář věcně. „Co se vlastně stalo?“

Wallander se s odpovědí nezdržoval. Místo toho se obrátil k Norénovi, toho znal z policistů nejlépe.

„Na poli leží mrtvá žena,“ řekl mu. „Než se oheň uhasí, nemůžeme udělat nic víc než to tu ohradit.“

Norén přikývl.

„Byla to nehoda?“ zeptal se.

„Spíš něco jako sebevražda,“ odpověděl.

O několik minut později, zhruba s Martinssonovým příjezdem, mu Norén podal papírový kelímek s kávou. Komisař upíral pohled na vlastní ruku a říkal si, jak je možné, že se mu netřese. Krátce poté dorazil v autě Hansson a s ním Ann-Britt. Wallander kolegům vylíčil, co se stalo.

Zas a znovu používal stejný výraz. Hořela jako pochodeň.

„To je příšerné,“ řekla Ann-Britt.

„Bylo to ještě mnohem horší,“ odvětil Wallander. „Ten pocit, že člověk nemůže vůbec nic udělat. Doufám, že to nikdo z vás nebude muset nikdy zažít.“

Mlčky sledovali, jak hasiči pracují na likvidaci ohně. Už se kolem shromáždil dav zvědavců, ale policisté je drželi v uctivé vzdálenosti.

„Jak vypadala?“ zeptal se Martinsson. „Viděls ji zblízka?“

Wallander přikývl.

„Někdo by měl promluvit s tím dědou,“ řekl. „Jmenuje se Salomonsson.“

Hansson vzal starého pána dovnitř do kuchyně. Ann-Britt šla za Edlerem. Oheň se zmírňoval. Když se vrátila, oznámila, že za chvíli bude po požáru.

„Řepka hoří rychle,“ vysvětlila. „Navíc je pole mokré. Včera pršelo.“

„Byla mladá,“ ozval se Wallander, „měla černé vlasy a tmavou pleť. Na sobě měla žlutou větrovku. Myslím, že byla v džínách. Na nohy jsem jí neviděl. A měla strach.“

„Strach z čeho?“ zeptal se Martinsson.

Wallander se zamyslel, než odpověděl.

„Měla strach ze mě,“ řekl pak. „Nejsem si úplně jistý, ale mám dojem, že se vylekala ještě víc, když jsem na ni zavolal, že jsem od policie, ať se zastaví. Čeho jiného se bála, to samozřejmě nevím.“

„Takže rozuměla, cos řekl?“

„Rozhodně pochopila slovo policie. Za to dám krk.“

Z požáru už zbyl jen hustý dým.

„Nikdo jiný na tom poli nebyl?“ zeptala se Ann-Britt. „Víš jistě, že tam byla sama?“

„Ne,“ odpověděl Wallander. „Jistě to nevím. Ale nikoho jiného jsem neviděl.“

Mlčky stáli a přemýšleli nad tím, co jim právě řekl.

Kdo byla ta dívka, dumal Wallander. Odkud se vzala? A proč se zapálila? Když už chtěla umřít, proč si zvolila taková muka?

Hansson vyšel z domu, kde mluvil se Salomonssonem.

„Měli bysme to dělat jako v Americe,“ prohlásil. „Máznout si mentol pod nos. Pane jo, tam to teda smrdí. Staří chlapi by neměli přežívat svoje manželky.“

„Řekněte někomu ze záchranky, ať s ním promluví a zjistí, jak mu je,“ přál si Wallander. „Musí být v šoku.“

Martinsson to šel zařídit. Peter Edler si sundal helmu a zastavil se vedle Wallandera.

„Brzo bude po všem,“ oznámil mu. „Ale nechám tu přes noc jedno auto.“

„Kdy můžeme na to pole jít?“ chtěl vědět Wallander.

„Tak do hodiny. Ještě nějakou dobu to bude kouřit. Ale půda už vychládá.“

Wallander si Edlera vzal kousek stranou od ostatních.

„Co tam uvidím?“ zeptal se. „Vylila na sebe pětilitrový kanystr benzinu. A jestliže všechno kolem ní vybuchlo, musela toho benzinu vylít ještě víc.“

„Hezký pohled to nebude,“ odpověděl Edler upřímně. „Moc toho z ní asi nezbylo.“

Wallander už nic neřekl. Pak se obrátil k Hanssonovi.

„Ať se na to díváme jakkoliv, víme, že šlo o sebevraždu,“ promluvil Hansson. „Máme toho nejlepšího možného svědka: poldu.“

„Co ti pověděl Salomonsson?“

„Nikdy předtím ji neviděl, až když se tu dneska v pět ráno objevila. Není důvod si myslet, že nemluví pravdu.“

„Jinými slovy nevíme, kdo to je,“ konstatoval Wallander. „A taky nevíme, před čím byla na útěku.“

Hansson na něj překvapeně pohlédl.

„Proč by měla být na útěku?“ zeptal se.

„Byla vyděšená,“ odpověděl Wallander. „Schovávala se v řepkovém poli. A když viděla policajta, radši se zapálila.“

„O tom, co jí táhlo hlavou, přece nic nevíme,“ namítl Hansson. „Třeba se ti jenom zdálo, že je vystrašená.“

„Ne,“ odtušil Wallander. „Už jsem v životě viděl dost strachu na to, abych poznal, když se někdo bojí.“

Přišel k nim jeden ze záchranářů.

„Vezmeme toho dědulu do nemocnice,“ oznámil jim. „Zdá se, že je na tom dost špatně.“

Wallander přikývl.

Krátce poté přijeli policejní technici. Wallander jim ukazoval, ve kterých místech zahalených dýmem by mohlo ležet tělo.

„Možná bys měl jet domů,“ ozvala se Ann-Britt. „Už jsi toho dneska večer viděl dost.“

„Ne,“ odtušil Wallander. „Zůstanu.“

Teprve v půl deváté se kouř rozptýlil a Peter Edler vydal pokyn, že můžou na pole vstoupit a začít s průzkumem. Přestože byl jasný letní večer, Wallander si vyžádal reflektory.

„Může tam být něco dalšího než jen mrtvý člověk,“ řekl. „Dívejte se, kam šlapete. Kdo tam nemá na práci něco podstatného, ať na spáleniště vůbec nechodí.“

Pak si pomyslel, že do toho, co teď musí udělat, se mu vůbec nechce. Nejradši by odjel a přenechal ten úkol jiným.

Na pole vykročil sám. Ostatní stáli za ním a sledovali ho. Děsil se toho, co tam uvidí, a bál se, že pěst, která mu svírá žaludek, se drtivě sevře.

Málem na ni šlápl. Její paže zůstaly vytrčené v gestu, které ji viděl udělat, když umírala v syčivých plamenech. Vlasy a obličej jí uhořely, stejně jako šaty. Zbylo jen zuhelnatělé tělo, jež dál vyzařovalo hrůzu a opuštěnost. Wallander se odvrátil a kráčel po spálené půdě zpátky. Na okamžik ho přepadl strach, že omdlí.

Technici z kriminálky se pustili do práce v ostrém světle reflektorů, pod kterými se začaly rojit můry. Hansson otevřel okno v Salomonssonově kuchyni, aby vyvětral stařecký odér. Vytáhli si židle a usadili se kolem jídelního stolu. Na návrh Ann-Britt si svévolně a bez dovolení uvařili na Salomonssonově prastarém sporáku kávu.

„Má jenom kafe s lógrem,“ oznámila poté, co prohledala šuplíky a skříně. „Může být?“

„Může být,“ řekl Wallander. „Hlavně ať je silný.“

Na zdi vedle starých kuchyňských skříněk s posuvnými dvířky visely starobylé hodiny. Wallander si najednou uvědomil, že nejdou. Vzpomněl si, že onehdy viděl podobné v Rize u Baiby. I její hodiny měly na ciferníku dvě nehybné ručičky. Něco se zastaví, pomyslel si. Jako by se ručičky pokoušely zaklít události, které se ještě nestaly, tím, že zastaví čas. Jedné mrazivé noci byl v rižském přístavu popraven Baibin muž. Osamělá dívka skončí jako trosečník v moři řepky a se životem se rozloučí tak, že si přivodí nejstrašnější bolest, jakou může člověk sám sobě způsobit.

Napadlo ho, že se zapálila, jako by byla sama sobě nepřítelem. Nechtěla uniknout jemu, policistovi, který na ni volal.

Chtěla uniknout sobě.

Z myšlenek ho vytrhlo ticho kolem stolu. Všichni se na něj dívali a čekali, že převezme iniciativu. Z okna zahlédl techniky, jak se v záři světel plazí kolem mrtvého těla. Zasvitl blesk fotoaparátu, krátce nato další.

„Zavolal někdo pohřebáky?“ vyhrkl zničehonic Hansson.

Wallanderovi jako by někdo uhodil kladivem na ušní bubínky. Ta prostá a věcná otázka ho vrátila zpátky do reality, které by nejradši unikl.

Hlavou mu táhly obrazy dnešních událostí a dotýkaly se nejzranitelnějších částí jeho mozku. Vzpomněl si, jak sem přijížděl krásným švédským létem. Hlas Barbary Hendricksové zněl zvučně a jasně. Pak spatřil dívku, která se schovávala ve vysoké řepce jako vyděšené zvíře. Katastrofa přišla zčistajasna. Děje se něco, co se dít nemá.

Pohřební vůz odváží samotné léto.

„Prytz ví, co má dělat,“ odtušil Martinsson a Wallander si vzpomněl, že tak se jmenuje řidič záchranky. Předtím si jeho jméno nedokázal vybavit.

Došlo mu, že musí něco říct.

„Co víme?“ začal s námahou, jako by mu každé slovo kladlo odpor. „Starší osamělý farmář, který nemůže dospat, objeví v řepkovém poli neznámou ženu. Volá na ni, pokouší se ji vyhnat, protože nechce, aby mu řepku pošlapala. Ona se mu schová, pak se zase objeví, a tak pořád dokola. Pozdě odpoledne zavolá nás. Přijedu sem já, jelikož naše hlídkové vozy byly v terénu u dopravních nehod. Abych byl upřímný, nebral jsem ho vážně. A tak jsem se rozhodl, že pojedu pryč a zavolám spíš pečovatelskou službu, protože na mě Salomonsson působil zmateně. Vtom se ta žena objeví zas. Pokusím se s ní navázat kontakt. Ale uniká mi. Pak si zvedne nad hlavu plastový kanystr, polije se benzinem a podpálí se zapalovačem. Zbytek znáte. Byla sama, měla kanystr s benzinem a vzala si život.“

Prudce se odmlčel, jako by už nevěděl, co říct. Za okamžik pokračoval.

„Neznáme její totožnost. Proto taky netušíme, proč se zabila. Jsem schopný dodat celkem přesný popis její osoby. Ale to je tak všechno.“

Ann-Britt Höglundová vyndala ze skříňky otlučené hrnky. Martinsson se šel na dvůr vyčurat. Když se vrátil, Wallander navázal na svůj tápavý pokus o shrnutí všeho, co věděl. Kromě toho se musí rozhodnout, jak dál.

„Potřebujeme zjistit, kdo ta dívka byla,“ promluvil. „To je samozřejmě základ. A vlastně to jediné, co se po nás může chtít. Musíme projet hledané osoby. Sepíšu její popis. Jelikož mi připadalo, že má tmavou pleť, možná se můžeme hned od začátku zaměřit na kontrolu uprchlíků a uprchlických táborů. Pak budeme čekat, co zjistí technici.“

„Rozhodně víme, že nedošlo ke spáchání trestného činu,“ řekl Hansson. „Naším úkolem je jenom zjistit, co byla zač.“

„Odněkud se sem musela dostat,“ uvažovala Ann-Britt. „Došla sem pěšky? Přijela na kole? Nebo sem dojela autem? Odkud měla ten kanystr? Je tu spousta otázek.“

„A proč zrovna tady?“ přidal se Martinsson. „Proč na Salomonssonově poli? Tenhle statek leží pěkný kus cesty od hlavní silnice.“

Otázky zůstaly viset ve vzduchu. Do kuchyně vstoupil Norén a sdělil jim, že přijeli nějací dva novináři a chtějí vědět, co se stalo. Wallander cítil, že potřebuje trochu pohybu, a tak vstal.

„Já s nimi promluvím,“ řekl.

„Pověz jim, jak to je,“ poradil mu Hansson.

„Co jiného bych jim říkal?“ podivil se Wallander.

Vyšel na dvůr a okamžitě oba novináře poznal. Mladá novinářka pracovala pro Ystadský zpravodaj, starší muž byl z týdeníku Práce.

„Vypadá to, jako by se tu natáčel film,“ poznamenala žena a ukázala na světlomety na spáleném poli.

„Zdání klame,“ odtušil Wallander.

Pověděl jim, co se stalo. Při požáru zemřela žena. Není tu podezření na trestný čin. Protože policie zatím nezná totožnost mrtvé, nechce prozatím nic víc říkat.

„Můžeme si udělat nějaké fotky?“ zeptal se muž.

„Udělejte si, kolik fotek chcete,“ odpověděl Wallander. „Ale vyfoťte to odsud. Na pole nikdo nesmí.“

Novináři se s tím spokojili a zmizeli ve svých autech. Wallander už se chtěl vrátit do kuchyně, ale všiml si, že jeden z nahrbených techniků na něj mává. Zamířil k němu. Snažil se nedívat na ostatky ženy se vzepjatými pažemi. Technik, který k němu kráčel, byl Sven Nyberg, jejich mrzutý, ale uznávaný odborník. Zastavili se na kraji plochy, na kterou dopadalo světlo reflektorů. Přes spálené pole k nim od moře zavanul lehký větřík.

„Myslím, že jsme něco našli,“ oznámil Sven Nyberg.

V ruce držel malý igelitový sáček a podal ho Wallanderovi. Komisař se posunul o pár kroků blíž k reflektoru. V sáčku ležel drobný zlatý šperk.

„Je tam nápis,“ upřesnil Nyberg. „Písmena D. M. S. Je to obrázek madony.“

„Jak to, že se to nerozteklo?“ zajímal se Wallander.

„Obyčejný požár na poli nemá tak vysokou teplotu, aby roztavil šperky,“ vysvětlil Sven Nyberg. Wallander slyšel v jeho hlase únavu.

„Přesně tohle potřebujeme,“ řekl. „Neznáme její totožnost, ale teď máme každopádně aspoň nějaké iniciály.“

„Brzo ji budou moct odvézt,“ dodal Nyberg a kývl hlavou směrem k černému pohřebnímu vozu, který čekal vedle pole.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Wallander opatrně.

Nyberg pokrčil rameny.

„Možná nám něco řeknou zuby. Máme šikovné patology. Poznají, kolik jí bylo let. Díky té nové analýze DNA taky budou schopni říct, jestli se narodila švédským rodičům, nebo je odjinud.“

„V kuchyni je kafe,“ řekl Wallander.

„Radši ne,“ odmítl Nyberg. „Chci to mít co nejrychleji hotové. Zítra brzo ráno projdeme celé pole. Jelikož nejde o trestný čin, může to do rána počkat.“

Wallander se vrátil do kuchyně. Sáček se šperkem položil na stůl.

„Konečně se máme čeho chytit,“ ohlásil. „Šperk v podobě mariánského obrázku. S vyrytými iniciálami D. M. S. Navrhuju, abyste teď jeli domů. Já tu ještě chvíli zůstanu.“

„Tak zítra v devět,“ řekl Hansson.

„Zajímalo by mě, kdo to byl,“ ozval se Martinsson. „Sice nedošlo ke spáchání trestného činu, ale vražda to svým způsobem je. Jako by zavraždila sama sebe.“

Wallander přikývl.

„Zavraždit sám sebe a spáchat sebevraždu není vždycky to samé,“ řekl. „Takhle to myslíš?“

„Ano,“ přikývl Martinsson. „Ale nejde o to, co si myslím. Léto ve Švédsku je moc krásné a taky krátké, než aby se tu musely dít takovéhle věci.“

Na dvoře se rozešli. Ann-Britt se ještě zdržela.

„Jsem ráda, že jsem to nemusela vidět,“ přiznala se. „Myslím, že chápu, jak ti je.“

Wallander neodpověděl.

„Uvidíme se zítra,“ řekl místo toho.

Když auta odjela, posadil se na schodiště. Reflektory zářily, jako by osvětlovaly liduprázdné jeviště, kde se odehrává představení pro jediného diváka.

Zvedal se vítr. Na to pravé letní teplo pořád ještě čekali. Vzduch byl studený. Wallander si uvědomil, že mu je na schodech zima. Silně zatoužil po teple. Doufal, že už na sebe nedá dlouho čekat.

Po chvíli vstal a šel do domu umýt hrnky, které si vypůjčili.

4

Wallander sebou ve spánku škubl. Cítil, že mu někdo chce utrhnout nohu. Když otevřel oči, uviděl, že si zaklínil chodidlo mezi čelo postele a rozbitý postelový rošt. Aby se vyprostil, musel se přetočit. Pak zůstal nehybně ležet. Skrze nedbale stažené rolety pronikalo dovnitř svítání. Podíval se na budík na nočním stolku. Ručičky ukazovaly půl páté. Spal jen pár hodin a byl nesmírně unavený. V duchu se ocitl zase zpátky na řepkovém poli. Připadalo mu, že teď vidí dívku mnohem zřetelněji. Nebála se mě, pomyslel si. Neschovávala se ani přede mnou, ani před Salomonssonem. Ale před někým jiným.

Vstal a doploužil se do kuchyně. Zatímco se vařila káva, šel do neuklizeného obýváku a zkontroloval telefonní záznamník. Červená kontrolka blikala. Stiskl tlačítko pro přehrávání zpráv. Nejprve se ozval hlas jeho sestry Kristiny. „Musíš mi zavolat. Pokud možno během několika dní.“ Hned ho napadlo, že to bude nějak souviset s jejich stárnoucím otcem. Přestože se oženil se svou hospodyní a už nebydlel sám, pořád byl náladový a nevypočitatelný. Následoval chrčivý a špatně srozumitelný vzkaz z deníku Skånska Dagbladet, kde chtěli vědět, jestli by neměl zájem o předplatné. Už se chtěl vrátit do kuchyně, ale vtom zazněl ještě třetí vzkaz: „Tady Baiba. Jedu na pár dní do Tallinnu. V sobotu jsem zpátky.“ Okamžitě ho zaplavila vlna nekontrolovatelné žárlivosti. Proč jede do Tallinnu? Když spolu naposledy mluvili, o ničem takovém se nezmínila. Šel do kuchyně, nalil si šálek kávy a pak zavolal do Rigy, přestože věděl, že určitě ještě spí. Vyzvánění zůstalo bez odezvy. Zavolal ještě jednou se stejným výsledkem. Zmocnil se ho neklid. Přece nejede do Tallinnu v pět hodin ráno. Jak to, že není doma? A jestli doma je, proč to nezvedne? Vzal hrnek s kávou, otevřel balkonové dveře směřující do ulice a posadil se na jedinou židli, která se tam vešla. Po řepkovém poli znovu utíkala mladá dívka. Na okamžik měl dojem, že je podobná Baibě. Přesvědčoval sám sebe, že nemá důvod žárlit. Navíc na to neměl ani právo, protože se dohodli, že svůj křehký vztah nebudou svazovat zbytečnými sliby věrnosti. Vzpomínal si, jak byli v noci před Štědrým dnem dlouho vzhůru a povídali si o tom, co si jeden od druhého vlastně přejí. Wallander ze všeho nejvíc toužil po tom, aby si ho vzala. Ale když Baiba začala mluvit o své potřebě svobody, okamžitě s ní souhlasil. Byl ochoten jí odsouhlasit cokoliv, jen aby ji neztratil.

Přestože bylo časně ráno, vzduch už se oteplil. Nebe bylo šmolkově modré. Pomalými doušky popíjel kávu a snažil se nemyslet na tu, která se upálila ve žluté řepce. Když kávu vypil, vrátil se do ložnice a dlouho hledal v šatní skříni, až konečně objevil čistou košili. Než odešel do koupelny, posbíral všechno špinavé prádlo, které bylo roztroušené po bytě. Uprostřed obýváku navršil vysoký kopec. Ještě dnes se musí zapsat do pořadníku na praní.

Ve tři čtvrtě na šest vyšel z bytu a sešel dolů na ulici. Nasedl do auta a vzpomněl si, že ho musí do konce června odvézt na technickou kontrolu. Zabočil na Regementsgatan a pak pokračoval po Východní spojce. Aniž by to předtím promýšlel, vyjel z města a zastavil u Nového hřbitova na Kronoholmsvägen. Vystoupil z auta a zvolna se procházel mezi řadami nízkých náhrobků. Tu a tam zahlédl nějaké jméno, které mu bylo povědomé. Když viděl stejný rok narození, jako byl ten jeho, okamžitě odvracel zrak. Pár mladíků v modrých pracovních kombinézách právě vykládalo z malého náklaďáku sekačku na trávu. Došel k rozptylové loučce a posadil se na lavičku. Nebyl tu od té doby, co tu jednoho větrného podzimního dne před čtyřmi lety vysypali Rydbergův popel. Tehdy u toho byl taky Björk a několik Rydbergových vzdálených příbuzných, které Wallander neznal. Mockrát si říkal, že by sem měl zajít. Ale nikdy to neudělal, až teď.

Náhrobní kámen by to člověku usnadnil, pomyslel si. Bylo by tam vytesané Rydbergovo jméno. Měl bych bod, do kterého bych mohl soustředit svoje vzpomínky. Na téhle loučce, kde se vznášejí neviditelné duše mrtvých, ho prostě najít nemůžu.

Zjistil, že si nedovede přesně vybavit, jak Rydberg vypadal. Pomalu odumírá i ve mně, pomyslel si. Brzo zetlí i vzpomínka.

S nechutí prudce vstal. V hlavě mu neustále běžela hořící dívka. Jel rovnou na stanici, šel k sobě do kanceláře a zavřel dveře. V půl osmé měl dokončenou zprávu ohledně vyšetřování ukradených aut, kterou měl odevzdat Svedbergovi. Položil šanon na zem, aby měl stůl úplně prázdný.

Zvedl psací podložku, jestli pod ní neleží nějaký zapomenutý lísteček. Místo toho našel stírací los, který si koupil před několika měsíci. Setřel čtverečky pravítkem a zjistil, že vyhrál dvacet pět korun. Z chodby zaslechl Martinssonův hlas, krátce po něm i Ann-Britt. Opřel se do židle, dal si nohy na stůl a zavřel oči. Vzbudila ho křeč v lýtkovém svalu. Spal nanejvýš deset minut. V tentýž moment se rozdrnčel telefon. Zvedl sluchátko a uslyšel hlas Pera Åkesona ze státního zastupitelství. Pozdravili se a vyměnili si pár frází o počasí. Během těch mnoha let, co spolu pracovali, si postupně vybudovali něco, o čem nemluvili, ale oba to považovali za přátelství. Často se stávalo, že se neshodli na tom, jestli je zadržení nějaké osoby oprávněné nebo jestli existují důvody pro uvalení vazby. Ale bylo mezi nimi ještě něco jiného, hluboká důvěra, přestože se mimo práci téměř nestýkali.

„Čtu tady v novinách o nějaké dívce, která uhořela na poli u Marsvinsholmu,“ řekl Per Åkeson. „Je to něco pro mě?“

„Byla to sebevražda,“ odpověděl Wallander. „Kromě jednoho starého farmáře, nějakého Salomonssona, jsem byl jediným svědkem já.“

„Cos tam proboha dělal?“

„Salomonsson nám volal. Normálně by tam jela hlídka. Ale zrovna byli jinde.“

„Na tu holčinu asi nebyl hezký pohled.“

„Mnohem horší, než si myslíš. Teď se soustředíme na zjištění její totožnosti. Předpokládám, že už to na ústředně vyzvání. Vystrašení lidé, co pohřešují příbuzné.“

„Takže podle tebe tam není podezření na trestný čin?“

Aniž Wallander věděl proč, najednou nad odpovědí zapochyboval.

„Ne,“ řekl pak. „Zřetelněji už si člověk život vzít nemůže.“

„Nezdá se mi, že bys o tom byl naprosto přesvědčený.“

„Špatně jsem v noci spal. Jak jsi říkal. Příšerný zážitek.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho. Wallander pochopil, že Åkeson má na srdci ještě něco jiného.

„Volám ti ještě z jednoho důvodu,“ potvrdil vzápětí Åkeson jeho tušení. „Pokud to může zůstat mezi námi.“

„Obvykle nebývám žádná velká drbna.“

„Vzpomínáš, jak jsem zhruba před rokem mluvil o tom, že bych šel dělat něco jiného? Než bude pozdě a já na to budu moc starý.“

Wallander se zamyslel.

„Pamatuju si, žes říkal něco o uprchlících a OSN. Byl to Súdán?“

„Uganda. A teď jsem dostal nabídku. Rozhodl jsem se, že ji přijmu. Od září mě na rok uvolní z práce.“

„Co tomu říká tvoje žena?“

„Právě proto ti volám. Potřebuju morální podporu. Ještě jsem s ní o tom nemluvil.“

„Ona má jet s tebou?“

„Ne.“

„Pak mám dojem, že bude dost překvapená.“

„Nemáš nějaký nápad, jak jí to mám říct?“

„Bohužel ne. Ale myslím, že děláš dobře. V životě má jít o víc než jenom posílat lidi do vězení.“

„Dám vědět, jak to dopadlo.“

Už se pomalu loučili, když Wallandera ještě něco napadlo.

„Znamená to, že se sem na zástup vrátí Anette Brolinová?“

„Ta přešla na druhou stranu a pracuje teď ve Stockholmu jako advokátka,“ řekl Åkeson. „Mimochodem, nebyls do ní trochu zakoukaný?“

„Ne,“ odtušil Wallander. „Jenom mě to zajímalo.“

Zavěsil. Přepadl ho nečekaný záchvat závisti. Sám by do Ugandy jel hned. A dělal něco úplně jiného. Nemůže být nic horšího než přihlížet, jak si mladý člověk vezme život jako pochodeň namočená do benzinu. Záviděl Peru Åkesonovi. Měl vůli ke změně a nezůstalo jen u slov.

Veškerá radost z předešlého rána byla definitivně pryč. Šel k oknu a pozoroval ulici. Tráva u staré vodárenské věže se zelenala. Vzpomínal na loňský rok. Dlouho byl na neschopence poté, co zabil člověka. Teď dumal nad tím, jestli se vůbec kdy vymanil z deprese, která ho po loňských událostech postihla. Měl bych to udělat jako Per, pomyslel si. I pro mě přece musí existovat nějaká Uganda. Pro mě a pro Baibu.

Dlouho stál u okna. Pak se vrátil ke stolu a pokoušel se dovolat sestře. Zkusil to několikrát, ale pořád se ozýval obsazovací tón. Vyndal ze zásuvky poznámkový blok. Během následující půlhodiny sepsal události ze včerejšího večera. Pak zavolal na patologii do Malmö, nesehnal však žádného lékaře, který by mu mohl o spáleném těle něco říct. Za pět minut devět si došel pro kávu a zamířil do zasedačky. Ann-Britt mluvila do telefonu, Martinsson listoval v časopise pro zahrádkáře. Svedberg seděl na svém obvyklém místě a škrábal se tužkou na krku. Jedno okno bylo otevřené. Wallander se zastavil ve dveřích s pocitem, že tuhle situaci už někdy zažil. Jako by vstoupil do výjevu, který už se stal. Martinsson vzhlédl od časopisu a kývl, Svedberg něco neslyšně zamumlal a Ann-Britt vypadala zaneprázdněně, jak cosi trpělivě vysvětlovala jednomu ze svých dětí. Do místnosti vstoupil Hansson. V jedné ruce držel hrnek s kávou, v druhé sáček se šperkem, který technici našli na poli.

„Copak ty nikdy nespíš?“ zeptal se Hansson.

Wallandera ta otázka popudila.

„Proč se ptáš?“

„Už ses dneska viděl?“

„Včera se to protáhlo. Spím tolik, kolik potřebuju.“

„To ten fotbal,“ prohlásil Hansson. „Dávají ty zápasy pozdě v noci.“

„Já se nedívám,“ opáčil Wallander.

Hansson na něj vrhl překvapený pohled.

„Tebe to nezajímá? Myslel jsem, že to sleduje úplně každý.“

„Mě to moc nebere,“ přiznal Wallander. „Chápu, že je to možná trochu zvláštní. Ale pokud vím, policejní prezident neposílal oběžník o tom, že nesledovat zápasy znamená zanedbání práce.“

„Možná je to naposledy,“ řekl Hansson zachmuřeně.

„Co jako?“

„Že je Švédsko na mistrovství světa. Jenom doufám, že to nepůjde úplně do kopru. Nejvíc starostí mi dělá obrana.“

„Jo tak,“ pokýval Wallander zdvořile hlavou. Ann-Britt pořád mluvila do telefonu.

„Ravelli,“ dodal Hansson.

Wallander čekal na pokračování, ale žádné nepřicházelo. Věděl nicméně, že tím Hansson myslí švédského brankáře.

„Co je s ním?“

„Nějak se mi nechce líbit.“

„Proč, je zraněný?“

„Podle mě je nevyrovnaný. Proti Kamerunu nepodal dobrý výkon. Prapodivné výkopy, nemožně se pohyboval v brankovišti.“

„S náma je to podobné,“ řekl Wallander. „I policajti můžou být nevyrovnaní.“

„To se nedá srovnávat,“ namítl Hansson. „Každopádně se nemusíme ve zlomku vteřiny rozhodovat, jestli vyběhnout z branky, nebo zůstat na čáře.“

„Čert ví,“ přemítal Wallander. „Třeba se dá najít podobnost mezi výjezdem policie a startem brankáře.“

Hansson na něj nechápavě civěl. Ale už nic neřekl.

Rozhovor odumřel. Posadili se kolem stolu a čekali, až Ann-Britt dotelefonuje. Svedberg měl obecně problém se ženami u policie a vztekle klepal perem do stolu, aby jí dal najevo, že na ni čekají. Wallander si pomyslel, že mu co nevidět řekne, ať s tou nesmyslnou demonstrací přestane. Ann-Britt je dobrá policistka, v mnoha směrech o hodně lepší než Svedberg.

Nad jeho hrnkem bzučela moucha. Čekali dál.

Ann-Britt domluvila a posadila se ke stolu.

„Řetěz na kole,“ vysvětlila. „Děti nedovedou pochopit, že jejich matky můžou mít na práci něco důležitějšího než hned vyrazit domů a spravit jim ho.“

„Tak jeď,“ řekl nečekaně Wallander. „Můžeme si to projít bez tebe.“

Zavrtěla hlavou.

„Nemůžou si přece zvykat na to, že vždycky hned přiběhnu,“ dodala.

Hansson položil před sebe na stůl sáček s přívěskem.

„Neznámá žena spáchala sebevraždu,“ pronesl. „Víme, že nedošlo k trestnému činu. Musíme jenom zjistit, kdo ta žena byla.“

Wallanderovi připadalo, že Hansson najednou mluví jako Björk. Málem vyprskl smíchy, ale udržel se. Zachytil pohled Ann-Britt. Zdálo se, že má stejný pocit jako on.

„Už to začalo vyzvánět,“ oznámil Martinsson. „Nasadil jsem jednoho člověka, aby bral všechny příchozí hovory.“

„Dám mu její popis,“ řekl Wallander. „Obecně se zaměříme na osoby, které jsou hlášeny jako pohřešované. Mohla by být mezi nimi. Pokud tam není, stejně ji někdo musí dřív nebo později začít postrádat.“

„Vezmu si to na starost,“ přihlásil se Martinsson.

„Ten přívěsek,“ nadhodil Hansson a otevřel sáček. „Obrázek Panny Marie a písmena D. M. S. Podle mě je to ryzí zlato.“

„Existuje počítačová databáze zkratek a písmenných kombinací,“ ozval se znovu Martinsson, který byl v ystadském sboru nejschopnější přes počítače. „Můžeme tam tuhle kombinaci zadat a uvidíme, jestli něco vypadne.“

Wallander se po šperku natáhl a prohlédl si ho. Na přívěsku i řetízku byly dosud patrné stopy sazí.

„Je hezký,“ řekl. „Ale ve Švédsku se většinou nosí křížek, pokud chce mít člověk nějaký náboženský symbol, ne? Panna Maria je běžná spíš v katolických zemích.“

„To vypadá, jako bys mluvil o uprchlících nebo přistěhovalcích,“ podotkl Hansson.

„Nemluvím o ničem jiném než o tom, co ten přívěsek představuje,“ opáčil Wallander. „V každém případě je důležité, aby byl součástí popisu. Ten člověk, který bere telefony, musí vědět, jak vypadá.“

„Vypustíme to ven?“ zeptal se Hansson.

Wallander zavrtěl hlavou.

„Ještě ne. Nechci, aby někdo zbytečně dostal šok.“

Svedberg kolem sebe najednou začal zběsile máchat rukama a vyskočil od stolu. Všichni na něj vyjeveně zírali. Pak si Wallander vzpomněl, že Svedberg má panickou hrůzu z vos. Teprve když hmyz vyletěl z okna, zase se posadil.

„Proti alergii na vosy určitě existuje nějaký lék,“ poznamenal Hansson.

„To není alergie,“ řekl Svedberg. „Prostě vosy nesnáším.“

Ann-Britt se zvedla a šla zavřít okno. Wallander dumal nad Svedbergovou reakcí. Dospělý člověk a jeho neopodstatněný strach z tak malého tvorečka, jako je vosa.

Pak se v úvahách vrátil k událostem z předchozího večera. Osamělá dívka v řepkovém poli. Něco ve Svedbergově reakci mu připomnělo, čemu musel večer předtím bezmocně přihlížet. Hrůza, která nemá hranice. Došlo mu, že si nedá pokoj, dokud nezjistí, co tu dívku přimělo se upálit. Žiju ve světě, kde si mladí lidé berou život proto, že už to nemůžou dál snést, pomyslel si. Pokud mám zůstat u policie, musím pochopit proč.

Trhl sebou, jak Hansson řekl něco, co nezachytil.

„Máme teď ještě něco?“ zeptal se znovu Hansson.

„Patologii v Malmö si vezmu na starost já,“ oznámil Wallander. „Je někdo z vás v kontaktu se Svenem Nybergem? Jestli ne, zajedu si s ním promluvit.“

Porada byla u konce. Wallander si šel do kanceláře pro bundu. Na okamžik uvažoval, jestli má znovu zkusit zavolat sestře. Nebo Baibě. Ale pak to nechal plavat.

Jel na Salomonssonův statek. Policisté tam zrovna skládali stativy reflektorů a smotávali kabely. Dům vypadal zavřený. Wallander si uložil do paměti, že během dne musí zjistit, jak na tom starý farmář je. Třeba ho mezitím ještě něco napadlo.

Šel na pole. Vypálená černá půda ostře kontrastovala s okolní žlutou řepkou. Nyberg klečel v hlíně. V dálce Wallander zahlédl další dva policisty. Vypadalo to, že prohledávají okraje spáleniště. Nyberg na Wallandera krátce kývl hlavou. Po tváři mu stékal pot.

„Jak to jde?“ zeptal se komisař. „Našels něco?“

„Musela mít s sebou spoustu benzinu,“ odpověděl Nyberg a vstal. „Objevili jsme zbytky pěti roztavených kanystrů. Když požár vypukl, pravděpodobně už byly prázdné. Pokud si nakreslíš spojnici mezi místy, kde jsme je našli, je vidět, že kolem sebe vlastně nakreslila kruh.“

Wallander hned nepochopil, co tím Nyberg myslí.

„Cože?“ zeptal se.

Nyberg rozhodil rukou v rozmáchlém gestu.

„Zkrátka bych řekl, že si kolem sebe postavila opevnění. Rozlila ten benzin po kružnici. To byl její příkop a do pevnosti nevedl žádný vchod. Ona stála uprostřed. S posledním kanystrem, který si nechala pro sebe. Možná byla hysterická a zároveň zoufalá. Třeba byla bláznivá nebo těžce nemocná. To nevím. Ale ona to věděla. Věděla, pro co se rozhodla.“

Wallander zamyšleně přikývl.

„Můžeš mi říct, jak se sem dostala?“

„Povolal jsem psovoda,“ odtušil Nyberg. „Ale pes zřejmě nedokáže její stopu vysledovat. Pach benzinu se usadí v půdě. To psa zmate. Žádné jízdní kolo jsme nenašli. Polňačky vedoucí k silnici E65 taky nic neukázaly. Jak to vidím já, klidně na tom poli mohla přistát s padákem.“

Nyberg vytáhl z jedné své brašny ruličku toaletního papíru a utřel si pot z čela.

„Co říkají doktoři?“ zeptal se.

„Zatím nic,“ odpověděl Wallander. „Hádám, že mají před sebou nepříjemnou práci.“

Nyberg najednou zvážněl.

„Proč si člověk způsobí něco takového?“ přemítal. „To se opravdu najdou tak pádné důvody, že se ti nechce žít a ještě navíc odejdeš tak, že si přivodíš to nejstrašnější utrpení?“

„Taky jsem nad tím přemýšlel,“ přitakal Wallander.

Nyberg potřásl hlavou.

„Co se to děje?“ zeptal se.

Wallander mlčel. Neměl, co by řekl.

Vrátil se k autu a zavolal na stanici. Zvedla to Ebba. Aby si ušetřil její mateřskou péči, předstíral, že má naspěch a je plně zaneprázdněný.

„Jedu si promluvit s tím farmářem, kterému shořelo pole. Vrátím se odpoledne.“

Zamířil zpátky do Ystadu. V nemocniční kavárně si dal kávu a obloženou bagetu. Pak vyhledal oddělení, kde ležel Salomonsson na pozorování. Zastavil jednu sestru, představil se a řekl, oč mu jde. Nechápavě se na něj podívala.

„Myslíte Edvina Salomonssona?“

„Nepamatuju si, jestli se jmenoval Edvin,“ řekl. „Přijali jste ho včera večer v souvislosti s požárem u Marsvinsholmu.“

Sestra přikývla.

„Chtěl bych s ním mluvit,“ vysvětlil Wallander. „Pokud nějak těžce neonemocněl.“

„Není nemocný,“ odpověděla sestra. „Je mrtvý.“

Wallander na ni nechápavě hleděl.

„Mrtvý?“

„Zemřel dneska ráno. Zřejmě to byl infarkt. Umřel ve spánku. Asi uděláte nejlíp, když si promluvíte s někým z lékařů.“

„To nebude potřeba,“ odtušil Wallander. „Přišel jsem se jenom zeptat, jak na tom je. Teď už to vím.“

Vyšel z nemocnice a vkročil do ostrého světla.

Najednou neměl ponětí, co dál.

5

Domů jel s pocitem, že jestli mu to má zase začít myslet, musí se vyspat. Za smrt starého Salomonssona nemůže ani on, ani nikdo jiný. Ta, kterou by bývali mohli hnát k odpovědnosti, ta, která zapálila řepkové pole a otřásla farmářem natolik, že zemřel, byla už sama mrtvá. Bylo mu z toho špatně, z celé té události, z faktu, že k ní vůbec došlo. Vytáhl telefon ze zásuvky a lehl si v obýváku na pohovku s ručníkem přehozeným přes obličej. Avšak spánek nepřicházel. Po půlhodině to vzdal. Vrátil telefonní šňůru do zásuvky, zvedl sluchátko a vytočil Lindino číslo do Stockholmu. Na lístku vedle telefonu měl celou řádku přeškrtaných čísel. Linda se často stěhovala a její číslo se neustále měnilo. Ve sluchátku to vyzvánělo bez odpovědi. Vytočil číslo na sestru. Zvedla to prakticky okamžitě. Nemluvili spolu často, a když už, tak téměř výhradně o otci. Wallander si občas říkal, že v den, kdy tu otec nebude, spolu přeruší kontakt úplně.

Vyměnili si obvyklé zdvořilostní fráze, aniž by je zajímaly odpovědi.

„Tys mi volala,“ konstatoval Wallander.

„Mám obavy o tátu,“ řekla.

„Stalo se něco? Je nemocný?“

„Nevím. Kdys za ním byl naposledy?“

Wallander se zamyslel.

„Asi před týdnem,“ odpověděl a okamžitě cítil, jak ho bodlo špatné svědomí.

„To za ním vážně nemůžeš jezdit častěji?“

Wallander měl pocit, že se musí bránit.

„Pracuju skoro čtyřiadvacet hodin denně. Máme příšerný podstav. Chodím za ním tak často, jak to jde.“

Z jejího mlčení pochopil, že mu ani na vteřinu neuvěřila.

„Včera jsem mluvila s Gertrud,“ navázala, aniž Wallanderovy výmluvy jakkoliv komentovala. „Když jsem se jí zeptala, jak tátovi je, zdálo se mi, že odpověděla vyhýbavě.“

„Proč by to dělala?“ reagoval Wallander.

„To nevím. Právě proto s tebou chci mluvit.“

„Ještě před týdnem byl stejný jako obvykle,“ řekl Wallander. „Vztekal se, protože jsem měl fofr a zastavil jsem se jenom na chvíli. Ale celou dobu, co jsem tam byl, si maloval ty svoje obrazy a neudělal si čas, aby se mnou promluvil. Gertrud byla milá jako vždycky. Musím přiznat, že nechápu, jak to s ním vydrží.“

„Gertrud ho má ráda,“ prohlásila. „To je prostě láska. Pak člověk vydrží hodně.“

Wallander cítil, že musí rozhovor co nejrychleji ukončit. Sestra mu s rostoucím věkem čím dál víc připomínala jejich matku. Wallander neměl k matce nikdy moc šťastný vztah. V době dospívání stál on s otcem proti sestře s matkou. Jejich rodina byla rozdělená na dva neviditelné tábory. Tenkrát měl Wallander k otci velmi blízko. Teprve když se na konci puberty rozhodl, že se dá k policii, vznikla mezi nimi trhlina. Otec nikdy Wallanderovo rozhodnutí nepřijal. Nikdy také synovi nevysvětlil, proč chová k jeho vyvolené profesi takovou nechuť, nikdy mu neřekl, co by měl dělat jiného. Když Wallander dodělal školu a začal pracovat v Malmö u pořádkové jednotky, trhlina se rozšířila v propast. Několik let nato onemocněla matka rakovinou. Šlo to hrozně rychle. Kolem Nového roku se dozvěděla diagnózu a v květnu už byla mrtvá. Jeho sestra Kristina se v létě téhož roku odstěhovala do Stockholmu, kde dostala práci ve firmě nesoucí tehdy jméno LM Ericsson. Vdala se, pak se rozvedla a znovu vdala. S jejím prvním mužem se Wallander jednou setkal, ale toho současného ještě nikdy neviděl. Věděl, že Linda občas zajede do Kärrtorpu za tetou na návštěvu, ale z jejích poznámek pochopil, že to nebývají nijak povedené sešlosti. Tušil, že trhlina, která provázela jejich dětství a dospívání, existuje doposud. V den, kdy otec zemře, se trhlina rozšklebí definitivně.

„Zajedu tam ještě dneska večer,“ řekl a na mysli mu vytanula hora špinavého prádla v obýváku.

„Chci, abys mi zavolal,“ požádala ho.

Wallander slíbil, že zavolá.

Pak zatelefonoval do Rigy. Nejdřív si myslel, že to zvedla Baiba. Pak mu došlo, že je to její paní na úklid, která mluví jen lotyšsky. Rychle zavěsil. Telefon se vzápětí rozdrnčel. Wallander sebou trhl, jako by nejmíň ze všeho čekal, že mu někdo bude volat.

Zvedl sluchátko a uslyšel Martinssonův hlas.

„Doufám, že neruším,“ řekl Martinsson.

„Jenom jsem si jel vzít jinou košili,“ odtušil Wallander a zároveň ho napadlo, proč má vždycky pocit, že se musí omlouvat za to, že je doma. „Stalo se něco?“

„Měli jsme řadu telefonátů ohledně pohřešovaných osob,“ oznámil Martinsson. „Ann-Britt je teď prochází.“

„Spíš mi řekni, jestli ti nenaskočilo něco na monitoru?“

„Počítače celé dopoledne nefungovaly,“ přiznal Martinsson kysele. „Před chvílí jsem telefonoval do Stockholmu. Někdo mi tam tvrdil, že to do hodiny rozchodí. Ale neznělo to moc přesvědčivě.“

„Nehoníme zločince,“ uklidňoval ho Wallander. „Může to počkat.“

„Volala patoložka z Malmö,“ pokračoval Martinsson. „Jmenuje se Malmströmová. Slíbil jsem, že jí zavoláš.“

„Proč jsi to s ní nevyřídil ty?“

„Chtěla mluvit s tebou. Asi proto, žes tu holku viděl ještě živou, kdežto já ne.“

Wallander si vzal pero a napsal si telefonní číslo.

„Byl jsem se tam podívat,“ řekl pak. „Nyberg klečel v bahně a potil se. Čekal na psa.“

„Sám je jako pes,“ prohlásil Martinsson, aniž by nějak skrýval, jak je mu Nyberg protivný.

„Někdy je mrzutý,“ přisvědčil Wallander. „Ale svoji práci umí.“

Už se chtěl rozloučit, když si vzpomněl na Salomonssona.

„Ten děda je mrtvý,“ řekl.

„Kdo?“

„Ten člověk, jak jsme si včera u něj v kuchyni dělali kafe. Dostal infarkt a umřel.“

„Možná bysme to kafe měli vrátit,“ opáčil chmurně Martinsson.

Když domluvili, Wallander se šel do kuchyně napít vody. Dlouho nečinně seděl u jídelního stolu. Ve dvě hodiny zavolal do Malmö. Musel čekat, než lékařka Malmströmová přišla k telefonu. Podle hlasu byla velmi mladá. Představil se a zároveň se omluvil, že se neozval hned.

„Objevily se nějaké nové důkazy o tom, že došlo ke spáchání trestného činu?“ zeptala se.

„Ne.“

„V tom případě nemusíme dělat soudní ohledání,“ konstatovala. „Tím se to celé usnadní. Upálila se s pomocí benzinu s příměsí olova.“

Wallander cítil, jak se mu dělá špatně. Připadalo mu, že vidí seškvařené černé tělo, jako by leželo hned vedle ženy, se kterou právě mluvil.

„Nevíme, kdo to je,“ řekl. „Potřebujeme se o ní dozvědět co nejvíc, abysme dali dohromady pokud možno přesný popis.“

„Se spáleným tělem je vždycky potíž,“ prohlásila netečně. „Veškerá kůže je pryč. Zuby jsme ještě nestihli prozkoumat. Ale měla dobrý chrup. Žádné plomby. Měřila sto šedesát tři centimetrů. A nikdy neměla žádnou zlomeninu.“

„Potřebuju znát její věk,“ upřesnil Wallander. „To je skoro nejdůležitější.“

„Nějaký den to ještě potrvá. Vyjdeme z chrupu.“

„A podle vašeho odhadu?“

„Já nehádám.“

„Viděl jsem ji přibližně na dvacet metrů,“ řekl Wallander. „Myslím, že jí bylo zhruba sedmnáct let. Nebo se pletu?“

Lékařka se zamyslela, než odpověděla.

„Opravdu nerada hádám,“ řekla nakonec. „Ale myslím, že byla mladší.“

„Proč?“

„Na to vám odpovím, až to budu vědět. Ale nepřekvapilo by mě, kdyby se ukázalo, že jí bylo teprve patnáct.“

„Vážně se může patnáctiletý člověk z vlastní vůle upálit?“ pochyboval Wallander. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Minulý týden jsem sbírala zbytky sedmileté holčičky, která sama sebe vyhodila do vzduchu,“ odpověděla mu lékařka. „Pečlivě si to naplánovala. Mimo jiné to udělala tak, aby nikoho jiného nezranila. Jelikož ještě moc neuměla psát, nechala místo dopisu na rozloučenou obrázek. Taky jsem slyšela o čtyřletém chlapečkovi, který se pokusil vypíchnout si oči, protože se hrozně bál svého táty.“

„To není možné,“ vydechl Wallander. „Rozhodně ne tady ve Švédsku.“

„Právě tady,“ odtušila. „Ve Švédsku. Uprostřed světa. Uprostřed léta.“

Wallanderovi vstoupily do očí slzy.

„Pokud nevíte, kdo ta dívka je, necháme si ji zatím tady,“ pokračovala.

„Mám ještě jednu otázku,“ řekl Wallander. „Osobní otázku. To musí být asi příšerná bolest, když se člověk upálí, že?“

„To ví lidstvo už odnepaměti,“ odtušila. „Proto se oheň používal jako jeden z nejhorších trestů nebo utrpení, jaké může jeden člověk druhému způsobit. Upálili Johanku z Arku, pálili čarodějnice. Oheň se ve všech dobách používal jako mučicí nástroj. Ta bolest je horší, než si kdo dokáže představit. Navíc bohužel neztratíte vědomí tak rychle, jak byste si přál. V těle funguje instinkt, který člověka nutí uniknout plamenům, a ten je silnější než vůle vyhnout se utrpení. Proto nás vědomí nutí neomdlít. Nakonec dosáhnete hranice. Spálené nervy se na moment umrtví. Známe příklady, kdy lidé popálení na devadesáti procentech těla na krátkou chvíli cítili, jako by nebyli zranění. Ale když umrtvení odezní…“

Lékařka větu nedokončila.

„Hořela jako pochodeň,“ řekl Wallander.

„Nejlepší, co můžete udělat, je na to nemyslet,“ poradila mu. „Smrt může být vysvobození. Byť je těžké to přijmout.“

Po telefonátu Wallander vstal, vzal si bundu a vyšel z bytu. Venku foukalo. Od severu přitáhla clona mraků. Cestou do práce to vzal přes stanici technické kontroly a objednal se. Do práce přijel pár minut po třetí. Zastavil se v recepci. Ebba nedávno uklouzla v koupelně a zlomila si ruku. Zeptal se jí, jak se má.

„To abych nezapomněla, že začínám stárnout,“ řekla mu.

„Ty nikdy nezestárneš,“ opáčil.

„To je od tebe moc milé,“ řekla Ebba. „Akorát to není pravda.“

Po cestě do kanceláře nakoukl Wallander k Martinssonovi, který seděl u počítače.

„Rozběhlo se to před dvaceti minutami,“ oznámil Martinsson. „Zrovna zadávám její popis, jestli nenajdeme někoho mezi pohřešovanými.“

„Přidej tam, že měřila sto šedesát tři centimetrů,“ řekl Wallander. „A že jí bylo mezi patnácti a sedmnácti.“

Martinsson se na něj překvapeně podíval.

„Patnáct let,“ zopakoval. „To snad ne.“

„Člověk by si přál, aby to tak nebylo,“ odtušil Wallander. „Ale zatím to musíme vzít v úvahu. Jak to jde s těmi písmeny?“

„K tomu jsem se ještě nedostal,“ přiznal Martinsson. „Ale chtěl jsem tu zůstat do večera.“

„Pracujeme na identifikaci,“ připomněl mu Wallander. „Nehledáme pachatele.“

„Stejně není nikdo doma,“ řekl Martinsson. „Nerad se vracím do prázdného baráku.“

Wallander ho opustil a nakoukl do otevřených dveří k Ann-Britt. Uvnitř nikdo nebyl. Zamířil chodbou na operační centrálu, kde se přijímaly veškeré telefonáty a hlášení o výjezdech. U jednoho stolu seděla Ann-Britt Höglundová s policejním asistentem a procházeli spolu štos papírů.

„Máme něco, čeho se dá chytit?“ zeptal se.

„Několik tipů chceme prověřit,“ informovala ho. „Je mezi nimi nějaká dívka z lidové vysoké školy v Tomelille, zmizela před dvěma dny a nikdo neví proč.“

„Naše dívka měřila sto šedesát tři centimetrů,“ doplnil Wallander. „Měla naprosto bezvadný chrup. A bylo jí mezi patnácti a sedmnácti.“

„Tak mladá?“ podivila se.

„Ano,“ přisvědčil Wallander. „Tak mladá.“

„Pak to každopádně není ta holčina z Tomelilly,“ konstatovala Ann-Britt a odložila papír, který měla v ruce. „Té je třiadvacet a je hrozně vysoká.“

Chvilku hledala v papírech.

„Máme tu ještě jednu,“ řekla pak. „Šestnáctiletá Mari Lippmanssonová. Bydlí tady v Ystadu a pracuje v pekárně. Tři dny se neobjevila v práci. Volal nám pekař. Byl rozčilený. Její rodiče se o ni zjevně vůbec nezajímají.“

„Podívej se na ni,“ řekl Wallander povzbudivě.

Přesto věděl, že to není ona.

Došel si pro kávu a zamířil k sobě. Na zemi ležela hromádka papírů o krádežích aut. Pomyslel si, že by ji měl Svedbergovi předat už teď. Zároveň zadoufal, že než půjde na dovolenou, nedojde už k žádným závažným zločinům.

Ve čtyři hodiny se sešli v zasedací místnosti. Z terénu se vrátil Nyberg, který tam dokončil průzkum spáleného pole. Porada byla krátká. Hansson se už dopředu omluvil s tím, že musí přečíst oběžník z policejního prezidia, který spěchá.

„Zkrátíme to,“ začal Wallander. „Zítra musíme probrat všechny ostatní záležitosti, co se nesmí zaseknout.“

Obrátil se k Nybergovi, který seděl u stolu nejdál od něj.

„Jak to šlo se psem?“ zeptal se.

„Jak jsem říkal,“ odpověděl Nyberg. „Nic nenašel. Jestli tam bylo něco k vystopování, ztratilo se to v benzinovém odéru, který tam je doteď.“

Wallander se zamyslel.

„Našli jste pět nebo šest rozteklých kanystrů,“ řekl pak. „To znamená, že k Salomonssonovu poli musela přijet v nějakém autě. Nemohla všechen ten benzin vláčet v rukou. Pokud tam odněkud nešla víckrát. Samozřejmě existuje ještě jedna možnost. Že tam nepřišla sama. Ale to vypadá mírně řečeno jako nesmysl. Kdo by mladé holce pomáhal se sebevraždou?“

„Můžeme se pokusit ty kanystry vystopovat,“ řekl Nyberg váhavě. „Ale je to vlastně nutné?“

„Dokud neznáme její totožnost, musíme pátrat všemi směry,“ prohlásil Wallander. „Odněkud se tam dostat musela. Nějakým způsobem.“

„Podíval se někdo do Salomonssonovy stodoly?“ zeptala se Ann-Britt. „Kanystry by mohly být odtamtud.“

Wallander přikývl.

„Ať tam někdo zajede.“

Ann-Britt se přihlásila.

„Musíme počkat na výsledky od Martinssona,“ uzavřel poradu Wallander. „A na patoložku z Malmö. Zítra nám řeknou její přesný věk.“

„Co ten přívěsek?“ nadhodil Svedberg.

„Počkáme s tím, jestli se třeba nedozvíme víc o kombinaci písmen,“ řekl Wallander.

Najednou si uvědomil něco, co ho dosud vůbec nenapadlo. Po té mrtvé dívce zůstanou lidé. Budou pro ni truchlit. Budou ji pořád vidět jako živou pochodeň, ale úplně jinak než on.

V jejich hlavě zanechá oheň trvalé stopy. Z jeho mysli postupně vyprchá jako zlý sen.

Rozloučili se a šli si po svých. Svedberg doprovodil Wallandera a vyzvedl si vyšetřovací spis ohledně kradených aut. Vyslechl si stručný přehled. Když skončili, Svedberg zůstal sedět. Wallander viděl, že mu chce ještě něco sdělit.

„Měli bysme se sejít a popovídat si,“ řekl váhavě. „O tom, co se děje s policií.“

„Myslíš ty škrty a to, že hlídání zadržených bude mít na starost bezpečnostní agentura?“

Svedberg rozmrzele přikývl.

„Co nám pomůže, že dostaneme nové uniformy, když nemůžeme dělat svoji práci?“ dodal.

„Řekl bych, že už vůbec nám nepomůže, když to budeme rozebírat,“ odtušil Wallander vyhýbavě. „Máme odbory, které dostávají zaplaceno za to, aby se tímhle zabývaly.“

„Měli bysme aspoň protestovat. Měli bysme lidem venku říct, co se tady chystá.“

„Já si říkám, jestli nemá každý svých starostí dost,“ prohlásil Wallander a zároveň si pomyslel, že Svedberg má samozřejmě úplnou pravdu. Sám zažil, že občané jsou schopní zajít poměrně daleko, aby uhájili svoji policejní stanici.

Svedberg vstal.

„Tak to je všechno,“ řekl.

„Svolej schůzi,“ řekl Wallander. „Slibuju, že tam budu. Ale počkej s tím až po létě.“

„Budu na to myslet,“ odtušil Svedberg a opustil komisařovu kancelář se spisem o krádežích aut pod paží.

Bylo tři čtvrtě na pět. Za oknem se schylovalo k dešti.

Wallander se rozhodl, že si před cestou za otcem do Löderupu dá pizzu. Projednou za ním pojede, aniž by mu předem zatelefonoval.

Po cestě z práce se zastavil ve dveřích místnosti, kde úřadoval Martinsson se svými monitory.

„Neseď tu moc dlouho,“ nabádal ho.

„Ještě jsem nic nenašel,“ hlásil Martinsson.

„Uvidíme se zítra.“

Wallander šel ke svému autu. Na kapotu už dopadly první dešťové kapky.

Právě se chystal vyjet z parkoviště, když si všiml, jak k němu utíká Martinsson a máchá rukama. Máme ji, pomyslel si chvatně. Ten pocit se mu okamžitě usadil v žaludku jako kámen. Stáhl okénko.

„Našels ji?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Martinsson.

Z jeho tváře Wallander vyčetl, že se stalo něco vážného. Vystoupil z auta.

„Co se děje?“

„Někdo volal,“ oznámil Martinsson. „Na pláži za Sandskogenem našli mrtvolu.“

Do hajzlu, pomyslel si Wallander. Jenom to ne. Proč zrovna teď?

„Vypadá to na vraždu,“ pokračoval Martinsson. „Volal nám nějaký chlap. Působil nezvykle věcně, přestože byl pochopitelně v šoku.“

„Jedeme tam,“ rozhodl Wallander. „Dojdi si pro bundu. Bude slejvák.“

Martinsson se nehýbal z místa.

„Vypadá to, že ten chlápek věděl, kdo ten zavražděný byl.“

Wallander na kolegovi viděl, že pokračování bude děsivé.

„Říkal, že je to Wetterstedt. Ten bývalý ministr spravedlnosti.“

Wallander na Martinssona nevěřícně hleděl.

„Zopakuj mi to.“

„Tvrdil, že je to Gustav Wetterstedt. Ministr spravedlnosti. A ještě něco říkal. Prý to vypadalo, jako by ho někdo skalpoval.“

Nechápavě na sebe zírali.

Byla středa dvaadvacátého června, za dvě minuty pět hodin.

6

Wallander na parkovišti počkal na Martinssona, který si zaběhl pro bundu. Než dorazili k pláži, déšť zhoustl. Během jízdy toho moc nenamluvili. Martinsson popsal, jak se na místo jede. Za tenisovými kurty zabočili na úzkou cestu. Wallander přemítal, co je asi čeká. Stalo se to, co si přál ze všeho nejmíň. Pokud se ukáže, že muž, který volal na stanici, měl pravdu, je Wallanderova dovolená v ohrožení, to mu bylo jasné. Hansson ho bude zapřísahat, ať si volno posune, a on se nakonec nechá přemluvit. Naděje, že jeho stůl zůstane oproštěný od těžkých případů až do konce června, vzala za své.

Spatřili před sebou písečné duny a zastavili. V ústrety jim šel nějaký muž, který na ně zřejmě čekal a slyšel auto. Wallandera překvapilo, že mu není víc než třicet let. Pokud je ten mrtvý opravdu Wetterstedt, nemohlo tomu muži být víc než deset let, když ministr odstoupil ze svého postu a zmizel z obecného povědomí. V době, kdy k tomu došlo, byl Wallander sám ještě mladý kriminální asistent. Během jízdy se pokoušel rozpomenout, jak Wetterstedt vypadal. Měl nakrátko ostříhané vlasy a brýle bez obrouček. Wallander si matně vybavil i jeho hlas. Jako když hraje staccato, vždy sebejistý, absolutně žádná ochota přiznat chybu. Tak nějak si ho pamatoval.

Mladý muž se představil jako Göran Lindgren. Měl na sobě kraťasy a tenký svetr. Na první pohled bylo zřejmé, jak je rozrušený. Šli za ním ke břehu. Vzhledem k dešti byla pláž liduprázdná. Göran Lindgren je vedl k velké pramici, která ležela vytažená z vody a převrácená dnem vzhůru. Na odvrácené straně zela mezi pískem a okrajem lodi široká mezera.

„Leží tam vevnitř,“ řekl Göran Lindgren nejistým hlasem.

Wallander s Martinssonem se na sebe podívali, jako by pořád doufali, že se jim to všechno jenom zdá. Pak si klekli a nahlédli do prostoru pod lodí. Světlo bylo slabé. Přesto ale bez obtíží rozeznali tělo, které pod pramicí leželo.

„Musíme loď obrátit,“ řekl Martinsson tlumeně, jako by se bál, že ho mrtvý uslyší.

„Ne,“ zamítl to Wallander. „Nebudeme obracet vůbec nic.“ Pak se prudce zvedl a otočil se k Lindgrenovi.

„Předpokládám, že máte baterku,“ řekl. „Jinak byste neznal všechny ty detaily.“

Muž udiveně přisvědčil a z igelitové tašky vedle člunu vytáhl diodovou kapesní svítilnu. Wallander se sklonil a posvítil před sebe.

„Do hajzlu,“ pronesl vedle něj Martinsson.

Obličej mrtvého byl zbrocený krví. I přesto viděli, že kůže nad čelem je odtržená od temene a že Göran Lindgren měl pravdu. Mrtvý pod pramicí byl Wetterstedt. Zvedli se. Wallander vrátil muži baterku.

„Jak jste věděl, že je to Wetterstedt?“ zeptal se.

„On tu bydlí,“ vysvětlil Lindgren a ukázal na vilu, která stála o kus výš nalevo od lodi. „Navíc byl známý. Když člověk pořád vidí nějakého politika v televizi, zapamatuje si ho.“

Wallander váhavě přikývl.

„Okamžitě potřebujeme výjezdovku,“ řekl Martinssonovi. „Běž zavolat na stanici. Já tu počkám.“

Martinsson odkvapil. Déšť neustále houstl.

„Kdy jste ho objevil?“ zeptal se Wallander.

„Nemám u sebe hodinky,“ odpověděl Lindgren. „Ale nemůže to být víc než půl hodiny.“

„Odkud jste volal?“

Lindgren ukázal na tašku.

„Mám s sebou telefon.“

Wallander si ho pozorně prohlížel.

„Leží pod převrácenou lodí,“ konstatoval. „Zvenku není vidět. Musel jste se sehnout, abyste ho našel.“

„Ta loď je moje,“ odpověděl prostě Lindgren. „Nebo přesněji řečeno mého táty. Když skončím v práci, chodívám na procházku po pláži. Jelikož se schylovalo k dešti, chtěl jsem si pod loď schovat igelitku. Když jsem ucítil, že taška na něco narazila, sehnul jsem se. Nejdřív jsem si myslel, že vypadlo nějaké prkno. A pak jsem to uviděl.“

„Zatím mi do toho nic není,“ pokračoval Wallander. „Ale každopádně by mě zajímalo, proč máte s sebou baterku?“

„Máme v Sandskogenu chalupu,“ vysvětlil Lindgren. „U Myrgångenu. Nefunguje tam světlo, protože zrovna předěláváme elektriku. Jsme oba elektrikáři, já i táta.“

Wallander přikývl.

„Musíte tady počkat,“ řekl. „Všechny ty otázky vám za chvíli budeme pokládat znovu. Sahal jste na něco?“

Lindgren zavrtěl hlavou.

„Viděl ho kromě vás ještě někdo?“

„Ne.“

„Kdy jste vy nebo váš táta loď otáčeli naposledy?“

Göran Lindgren se zamyslel.

„To už bude přes týden.“

Wallander neměl další otázky. Stál naprosto bez hnutí a přemýšlel. Pak od lodi odešel a širokým obloukem zamířil k Wetterstedtovu domu. Vzal za kliku zahradní branky. Zamčeno. Mávl na Lindgrena.

„Bydlíte někde blízko?“ zeptal se.

„Ne,“ zněla odpověď. „Bydlím v Åkesholmu. Auto mám zaparkované nahoře u silnice.“

„A přesto víte, že zrovna v tomhle domě bydlí Wetterstedt?“

„Chodil na procházky po pláži. Občas se zastavil a díval se, jak děláme s tátou na lodi. Ale nikdy nic neřekl. Byl trochu namyšlený, řekl bych.“

„Byl ženatý?“

„Táta povídal, že je rozvedený. Četl to v nějakém časopise.“

Wallander pokyvoval hlavou.

„To stačí,“ řekl. „Nemáte v té igelitce nějaké věci do deště?“

„Mám to nahoře v autě.“

„Můžete si pro ně skočit,“ řekl Wallander. „Volal jste to kromě policie ještě někomu jinému?“

„Říkal jsem si, že zavolám tátovi. Je to jeho loď.“

„Ještě s tím chvíli počkejte,“ požádal ho Wallander. „Nechte telefon tady, dojděte si pro pláštěnku a pak se vraťte.“

Göran Lindgren udělal, co se mu řeklo. Wallander se vrátil k lodi. Stoupl si tak, aby na ni viděl, a přemýšlel, co se mohlo stát. Věděl, že první dojem z místa činu bývá klíčový. Později během vyšetřování, obvykle dlouhého a obtížného, se k prvnímu dojmu vždycky vracel.

Něco mohl konstatovat už teď. Bylo vyloučeno, že by Wetterstedta zavraždili přímo pod lodí. Někdo ho sem dotáhl. A ukryl. Jelikož Wetterstedtův dům ležel v těsné blízkosti, zdálo se dost pravděpodobné, že ho zavraždili právě tam. Kromě toho Wallander předpokládal, že pachatel zřejmě nebyl sám. Spolu s někým dalším museli pramici nadzdvihnout, aby pod ni tělo nasoukali. A loď patřila ke starému typu, dřevěná pramice s klinkerovým obložením boků. Pěkně těžká.

Pak si vzpomněl na odtrženou kůži na hlavě. Jaké slovo pro to Martinsson použil? Göran Lindgren do telefonu řekl, že toho muže někdo skalpoval. Wallander přemýšlel nad tím, že pro zranění na hlavě může pochopitelně existovat i jiný důvod. Ještě nevědí, jak Wetterstedt zemřel. Nebylo přirozené, že by mu někdo, kdo má naspěch, odtrhl kštici úmyslně.

Přesto tu něco nesedělo. Wallander měl tísnivý pocit. Něco na té servané kůži ho vyvádělo z míry.

V té chvíli přijely první policejní vozy. Martinsson použil zdravý rozum a informoval výjezdovku, že sirény a modré majáčky nejsou nutné. Wallander poodešel od lodi zhruba na deset metrů, aby policisté zbytečně nepošlapali písek.

„Pod pramicí leží mrtvý muž,“ oznámil, když se kolem něj shromáždili policisté. „Pravděpodobně je to Gustav Wetterstedt, který byl před časem náš nejvyšší šéf. Kdo je stejně starý jako já, každopádně pamatuje dobu, kdy byl ministrem spravedlnosti. Žil tady na penzi. Teď je mrtvý. Musíme vycházet z toho, že se jedná o vraždu. Takže začneme tím, že to okolo uzavřeme.“

„Ještě štěstí, že dneska nehrajou naši,“ prohlásil Martinsson.

„Ten, kdo to udělal, možná taky rád kouká na fotbal,“ opáčil Wallander.

Cítil, jak ho věčné připomínání probíhajícího šampionátu rozčiluje. Před Martinssonem však na sobě nedal nic znát.

„Nyberg je na cestě,“ řekl Martinsson.

„Bude to tady na celou noc,“ zhodnotil Wallander. „Tak abysme se pustili do práce.“

V jednom z prvních aut dorazili Svedberg a Ann-Britt Höglundová. Krátce po nich přijel i Hansson. Göran Lindgren už byl zpátky, oblečený ve žlutém pršiplášti. Nově příchozím zopakoval, jak mrtvolu objevil, a Svedberg si dělal poznámky. Jelikož teď lilo jako z konve, stoupli si do zákrytu pod strom na vrcholku jedné z písečných dun. Wallander po výpovědi Lindgrena požádal, ať ještě počká. Člun zatím nechtěl obracet, a tak musel přivolaný lékař odhrabat písek, aby se dostal dostatečně hluboko a mohl konstatovat, že Wetterstedt je opravdu mrtvý.

„Podle všeho by měl být rozvedený,“ řekl Wallander. „Ale musíme si tu informaci ověřit. Zůstaňte tady. Ann-Britt a já půjdeme k němu do domu.“

„Klíče,“ připomněl Svedberg.

Martinsson sešel ke člunu, lehl si na břicho a natáhl pod loď ruku. Po několika minutách se mu podařilo z Wetterstedtovy náprsní kapsy vyprostit svazek klíčů. Když ho podával Wallanderovi, byl obalený mokrým pískem.

„Musíme přes to natáhnout plachtu,“ řekl Wallander podrážděně. „Jak to, že ještě nepřijel Nyberg? Proč tady všechno tak dlouho trvá?“

„Však on přijede,“ uklidňoval ho Svedberg. „Dneska je středa, to chodí do sauny.“

Společně s Ann-Britt kráčeli vzhůru k Wetterstedtovu domu.

„Vzpomínám si na něj z policejní školy,“ řekla najednou. „Někdo připíchl na zeď jeho fotku jako terč na šipky.“

„U policie ho nikdo neměl v lásce,“ potvrdil Wallander. „Právě za něho jsme si uvědomili, že se něco chystá. Změna se připlížila jako smrad. Jako by nám najednou přes hlavu přetáhli kapuci. Být tehdy policajt, to byla skoro ostuda. Jako by lidem dělalo větší starosti to, jak se mají vězni, než že roste kriminalita.“

„Já tolik nepamatuju,“ řekla Ann-Britt. „Ale nebyl on zapletený do nějaké aféry?“

„Povídalo se toho dost,“ přitakal Wallander. „O tom i onom. Ale nic se nepodařilo prokázat. Slyšel jsem o několika policajtech ve Stockholmu, které to tenkrát pěkně naštvalo.“

„Možná na něj teď konečně došlo,“ řekla.

Wallander na ni překvapeně pohlédl. Nic však neřekl.

Došli k brance ve zdi, která oddělovala Wetterstedtovu zahradu od pláže.

„Já jsem tu vlastně už jednou byla,“ pokračovala. „Občas volal na policii a stěžoval si na mladé, že v létě po nocích vysedávají na pláži a zpívají. Jeden z těch mládežníků napsal dopis do Ystadského zpravodaje, kde to komentuje. Björk mě sem tehdy poslal, ať se tu porozhlídnu.“

„Po čem jako?“

„Co já vím?“ opáčila. „Ale jak si jistě vzpomínáš, Björk byl na kritiku dost citlivý.“

„To byla jedna z jeho nejlepších stránek,“ přitakal Wallander. „Vždycky nás hájil. Což jinak nebývá pravidlem.“

Našli správný klíč a odemkli. Wallander zaznamenal, že světlo u branky je rozbité. Vkročili do upravené zahrady. Na trávníku neležel jediný loňský lísteček. Uprostřed stála fontánka s vodotryskem. Dvě nahaté sádrové děti na sebe plivaly pramínek vody. V besídce stála houpací lavice. Na kamenné dlažbě byl umístěný venkovní stůl s mramorovou deskou a skupinka židlí.

„Dobře udržované a žádná láce,“ zhodnotila to Ann-Britt. „Kolik tak může stát takovýhle mramorový stůl?“

Wallander neodpověděl, jelikož neměl ponětí. Pokračovali směrem k domu. Odhadoval, že vila pochází z počátku století. Kráčeli po vydlážděné pěšině, až došli k hlavnímu vchodu. Wallander zazvonil na zvonek. Čekal víc než minutu, pak zazvonil znovu. Teprve potom vyhledal správný klíč a odemkl. Vešli do předsíně, kde se svítilo. Wallander zavolal do ticha. Ale nikdo tam nebyl.

„Pod lodí Wetterstedta nezavraždili,“ řekl. „Mohli ho samozřejmě napadnout na pláži. Ale já mám stejně dojem, že se to stalo tady uvnitř.“

„Proč myslíš?“ zeptala se Ann-Britt.

„Nevím,“ odtušil. „Jen mám takový pocit.“

Pomalu procházeli domem, od sklepa až po půdu. Kromě vypínačů se ničeho nedotkli. Byla to letmá prohlídka, ale pro Wallandera přesto měla význam. Nevěděli, co hledají, protože nehledali nic konkrétního. Ale ještě před několika dny v tomhle domě žil muž, který teď leží mrtvý dole na pláži. Můžou se tu porozhlédnout po stopách toho, jak to náhlé prázdno vzniklo. Nikde nenašli jedinou známku nepořádku. Wallander pátral očima po možném místě činu. Už u vstupních dveří hledal nějaké stopy po vloupání. Když v předsíni napínali sluch, řekl Ann-Britt, ať se zuje. Teď nehlučně našlapovali po velkém domě, který jako by s každým jejich krokem o něco povyrostl. Wallander si všiml, že ho kolegyně pozoruje stejně intenzivně jako předměty v místnostech, kterými procházeli. Vzpomněl si, že coby mladý a nezkušený policista dělával to samé, když při práci sledoval Rydberga. Ale místo aby to bral jako povzbuzení, potvrzení toho, že Ann-Britt si váží jeho znalostí a zkušeností, cítil, jak ho to sebralo. Střídání stráží už se blíží, pomyslel si. Přestože byli oba ve stejném domě, ona dovnitř teprve vstoupila, zatímco na něj už čekal sešup. Vybavil si den, kdy se téměř před dvěma lety setkali poprvé. Tehdy si pomyslel, že je moc bledá a vůbec nevypadá jako přitažlivá mladá žena, která vyjde z policejní školy s vynikajícími známkami. Hned mu řekla, že doufá, že ji naučí všechno, co se v izolovaném školním prostředí o nevypočitatelné realitě nedozvěděla. Mělo by to být naopak, blesklo mu hlavou, zatímco si prohlížel nezřetelnou litografii, jejíž motiv mu pořád unikal. Přechod už bez povšimnutí nastal. Víc se naučím já z toho, jak se na mě dívá, než co získá ona z mé ochabující policajtské hlavy.

Zastavili se u okna v patře, odkud byl výhled na pláž. Na místě už byl reflektor, konečně dorazil taky Nyberg a vztekle gestikuloval a dirigoval igelitovou plachtu, která visela nakřivo nad pramicí. Policejní pásku hlídali policisté v dlouhých pláštích. Liják byl extrémně hustý a za páskou postávalo jen několik lidí.

„Začínám mít dojem, že jsem se spletl,“ řekl Wallander, zatímco sledoval, jak se plachta konečně dostala do správné polohy. „Nejsou tu žádné známky toho, že by Wetterstedta zavraždili v domě.“

„Vrah po sobě mohl uklidit,“ nadhodila Ann-Britt.

„To se dozvíme, až to tu Nyberg důkladně projde,“ řekl Wallander. „Spíš bych řekl, že mám teď jiný pocit než na začátku. Myslím, že se to stalo mimo dům.“

Mlčky se vrátili do přízemí.

„Za dveřmi neležela žádná pošta,“ konstatovala. „Dům je oplocený. Musí tu být poštovní schránka.“

„To necháme na potom,“ řekl Wallander.

Vešel do rozlehlého obývacího pokoje a zastavil se uprostřed místnosti. Ann-Britt stála ve dveřích a pozorovala ho, jako by čekala, že zahájí improvizovanou přednášku.

„Obvykle se sám sebe ptám, jestli je tu něco, co nevidím,“ řekl. „Ale tady se všechno zdá jasné. Muž bez rodiny žije v domě, kde je všechno na svém místě, nejsou tu nezaplacené účty a ve zdech sedí osamělost jako zatuchlý kouř z cigarety. Jediné, co z toho vybočuje, je sám fakt, že zmíněný muž teď leží mrtvý na břehu moře pod člunem Görana Lindgrena.“

Následně se opravil.

„Jedna věc vlastně opravdu vybočuje. Rozbité světlo u branky.“

„Mohlo prostě přestat svítit, ne?“ zeptala se překvapeně.

„Ano,“ přitakal Wallander. „Ale každopádně to narušuje vzorec.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Wallander otevřel a před ním stál v dešti Hansson. Po obličeji mu crčela voda.

„Nyberg ani patolog se nedostanou dál, pokud neobrátíme loď,“ oznámil.

„Tak ji otočte,“ rozhodl Wallander. „Hned přijdu.“

Hansson zapadl zpátky do deště.

„Musíme začít s pátráním po jeho rodině,“ řekl. „Někde tu bude mít telefonní adresář.“

„Jedna věc se mi nezdá,“ začala. „Všude tu jsou známky toho, že tu dlouho žil člověk, který hodně cestoval a setkával se s hromadou lidí. Ale není tu žádná rodinná fotka.“

Wallander se rozhlédl po obýváku a viděl, že Ann-Britt má pravdu. Otrávilo ho, že na to nepřišel sám.

„Třeba si nechtěl připomínat, jak je starý,“ nadhodil bez přesvědčení.

„Žena by nedokázala žít v domě, kde by neměla fotky své rodiny,“ řekla. „Možná proto mě to napadlo.“

Na stolku vedle pohovky ležel telefon.

„V pracovně má taky telefon,“ řekl a ukázal na přístroj prstem. „Prohledej to tam a já se podívám tady.“

Přidřepl si k nízkému stolku. Vedle telefonu leželo dálkové ovládání k televizi. Mohl telefonovat a zároveň se dívat na televizi, pomyslel si. Jako to dělám já. Žijeme ve světě, kde lidi nesnesou pocit, že by nedokázali mít pod kontrolou telefon i televizi současně. Prolistoval telefonní seznamy, ale žádné soukromé zápisky nenašel. Poté opatrně vytáhl dvě zásuvky v komodě za stolkem. V jedné zásuvce našel album s poštovními známkami, v druhé nějaké tuby s lepidlem a krabičku s kroužky na ubrousky. Už byl na cestě do pracovny, když se telefon rozezněl. Trhl sebou. Ve dveřích do pracovny se okamžitě zjevila Ann-Britt. Wallander se obezřetně usadil do rohu pohovky a zvedl sluchátko.

„Haló,“ řekla jakási žena. „Gustave? Proč mi nevoláš?“

„Kdo volá?“ zeptal se Wallander.

Ženin hlas byl okamžitě strohý a úsečný.

„U telefonu matka Gustava Wetterstedta,“ oznámila. „S kým hovořím?“

„Jmenuju se Kurt Wallander. Jsem od ystadské policie.“

Slyšel, jak žena dýchá. Zároveň mu projelo hlavou, že pokud to opravdu je Wetterstedtova matka, musí být už hodně stará. Udělal obličej na Ann-Britt, která ho sledovala.

„Stalo se něco?“ zeptala se žena.

Wallander nevěděl, co má dělat. Bylo to proti všem psaným i nepsaným pravidlům, zpravit pozůstalé o smrti blízkého příbuzného po telefonu. Jenže už řekl, jak se jmenuje a že pracuje u policie.

„Haló,“ naléhala žena. „Jste tam ještě?“

Wallander neodpověděl. Bezmocně civěl na Ann-Britt.

Pak udělal něco, u čeho později nedokázal posoudit, jestli je to obhajitelné, nebo ne.

Beze slova zavěsil.

„Kdo to byl?“ zeptala se Ann-Britt.

Wallander mlčky zavrtěl hlavou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve slepé uličce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.