Copyright © De Agostini Libri S.p.A., Novara, 2011

Translation © Zdeňka Strigaro, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-718-7

Neděle 9. května

1. Když se splní sny

No tak, už jenom kousíček, to zvládneš! říkám si, když se pokradmu proplétám ulicemi města.

Přestává pršet a venku je čím dál tím víc lidí. Nejspíš nemají večerku v devět jako někdo! Ale o to vlastně vůbec nejde, celé je to otázka života a smrti. Podle toho, jak dopadne dnešek, se bude odvíjet i celá moje další existence.

Zahnu doprava, pak doleva a zničehonic se přede mnou zjeví fontána di Trevi. Najdu v kapse minci a hodím ji do vody v kašně. Jestli to tak budu dělat pokaždé, když tudy projdu, bude ze mě za chvilku chudák! řeknu si, pak vyslovím svoje přání (to stejné jako vždycky, pro změnu!) a jdu dál.

Přejdu přes ulici Corso, vezmu to zkratkou, prokličkuju mezi turisty za Panteon… a s jazykem na vestě si znovu pomyslím: No tak, už jen kousek! No tak, jen kousíček, musíš to vydržet!

Poslední metry doběhnu obřími skoky: konečně jsem na místě… Ne! Ne! Ne! je to první, co mě napadne.

Zoufale se zastavím u dveří knihkupectví, ale je příliš pozdě: prodavačka už zamyká.

„Prosím vás, ne!“ křičím a jako blázen buším pěstí do skleněné tabule, která nás dvě odděluje. „Je teprve sedm dvacet pět a knihkupectví má zavírat až o půl osmé! Musíte mě tam pustit, když má být ještě otevřeno!“ a v tom návalu zuřivosti k ní otočím zápěstí s hodinkami: „Dívejte!“

Otevře dveře a s úsměvem vyjde ven na ulici: „Máš vybitou baterku, nevidíš, že se ti nehýbe vteřinová ručička?“

Kouknu se na hodinky a zblednu. Má pravdu.

A pak řekne: „Je pět minut po půl osmé, milá zlatá, musím zavřít.“ Jak to říká, vstupuje zpátky do obchodu a chce za sebou přivřít dveře, ale já mezi ně jako blesk strčím nohu.

„To mi nemůžete udělat! Měla jsem něco na práci a nemohla jsem přijít dřív! Prosím vás, já už prostě nemám co číst!“ No dobře, to možná přeháním, ale přece mě tady jen tak nenechá! Jsem jedna z jejích nejvěrnějších zákaznic!

Prodavačka svou nohou vyšoupne tu mou a pak mi třískne dveřmi před očima.

A co teď? pomyslím si nešťastně. Jsme přece v Římě, určitě tu bude nějaké jiné knihkupectví, které má ještě otevřeno!

Ale vím, že to tak není. Je neděle a všechny obchody jsou touhle dobou už zavřené nebo právě stahují mříže. Nezbývá nic jiného, než se vrátit domů, smiřuju se se skutečností. Vracím se zpátky stejnou cestou a za chvíli už zase stojím před Panteonem. Je večer a v ulicích se rozsvěcují lampy, které zahalují všechno kolem do sírově žlutavé záře.

Rychle procházím opuštěnou uličkou, když najednou vykulím oči. Zvláštní, pomyslím si. Touhle uličkou chodím tak často, a přitom jsem si nikdy nevšimla…

Dívám se na světelný nápis nad vchodem do knihkupectví:

Magika

Ještě chvíli na ten nápis váhavě koukám. V hodinkách mi došla baterka a nevím, kolik je, ale volání knížek je příliš silné. Odhodlám se a otevřu dveře.

Hned uslyším přátelský zvuk cinkajících zvonečků a obklopí mě vůně minulosti. Udělám krok, dva a nevěřícně se uvnitř rozhlížím: knížky, všude kolem jenom knížky! V policích, na stolech, na zemi, knížky sloužící jako odkládací stolky a poskládané jako schůdky!

Rozhlížím se kolem, ale nikoho nevidím. Zvláštní, pomyslím si znovu a snažím se vzpomenout si, jestli už jsem v tomhle podivném obchodě někdy byla.

„Zdravím, můžu vám pomoct?“ zaslechnu za sebou pronikavý hlásek. Bleskově se otočím, ale nikoho nevidím.

„Jsem tady!“

Podívám se na zem a uvidím stařenku, která mi sahá asi tak do pasu, ale má na nose neuvěřitelně obří brýle.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptá se znovu.

„Jasně,“ odpovídám, překvapená jejím náhlým zjevením. „Kde máte oddělení fantasy pro mládež?“

Vzduch pročísne smích ostrý jako křišťál. „Tam, kde jen budeš chtít,“ řekne ta babča.

Podívám se po policích. „Promiňte, ale asi jsem dobře nerozuměla,“ odpovídám, zatímco se rozhlížím. Stařenka mezitím zmizela, a tak pokrčím rameny a vydám se hledat nějakou pěknou knížku. Přejdu přes vstupní část a vejdu do chodby, ale nevidím nic, co by mě zaujalo, a tak zahnu doprava a teprve teď zjistím, jak je tohle knihkupectví obrovitánské. Je to tu vážně kouzelné!

Po pár vteřinách překvapeného mžikání zachytí můj pohled starobyle vypadající svazek na nejvyšší polici nalevo v chodbě. Tu musím mít, řeknu si. Už jsem přečetla tolik knížek, že se nemůžu splést. Je to ta pravá, cítím to. Ale jak se k ní dostanu? ptám se sama sebe.

A pak uvidím holku, asi tak v mém věku, která prochází hlavní chodbou. Pospíším si k ní.

„Promiň,“ řeknu a zatahám ji za rukáv košile. „Nahoře na té polici je jedna hrozně zajímavá knížka, ale nevím, jak se k ní dostat. Mohla bys mi pomoct?“

Zvedne obočí do dvou obloučků. „Jasně,“ odpoví váhavě.

Dovedu ji k polici s knihou, po které najednou tak toužím. „Víš, jak ji dostat dolů?“ zeptám se.

Místo odpovědi pokrčí rameny a pak, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, se vznese do vzduchu, vezme knížku z regálu a pomalu se vrátí na zem. „Na,“ řekne a podá mi ji.

Ale já jí odpovědět nedokážu, svět se se mnou začíná motat, vidím všechno rozmazaně a najednou spadnu na zem.

Neděle 9. května

2. Kdo by to byl řekl?

„Jak se to mohlo stát? Neměla jsi jí pomáhat!“

„A jak jsem to měla vědět? Uvědomte si, že to ona sem neměla vůbec vejít!“

„Ale mohla jsi rozpoznat její energii!“

„Jo, jasně! Na místě, kam oni nemůžou vůbec vstoupit, bych měla radarem kontrolovat, kdo vchází do dveří!“

„No ale co teď budeme dělat? Vymažeme jí paměť?“

„Víte dobře, že na lidi kouzla používat nesmíme!“

Tohle jsou první hlasy, co se mi rozléhají v hlavě, když se proberu ze mdlob. Zkouším otevřít oči, ale všechno kolem mě je stále rozmazané. Několikrát pořádně zamrkám a ty dvě osoby konečně dostanou jasné obrysy.

Ty osoby, co si tu povídají, jsou ta holka, která se vznesla do vzduchu, a ta babča, která mě přivítala u vchodu.

„Probouzí se,“ říká stařenka.

Jsem natažená na zemi, s hlavou položenou na knížce. Sáhnu si rukama do týlu a teprve teď zjistím, jak mě tam bolí. Pomalu se snažím zvednout, sedám si, a když zkřížím ruce na prsou, sedím teď úplně ve stejné pozici jako ty dvě podivné osoby.

„Na mou paměť mi nikdo sahat nebude! A teď mi pěkně vysvětlete, co se tu to stalo!“ vyhrknu na ně rozzlobeně, očividně probuzená rychleji, než očekávaly.

Holka se na babču podívá s otazníkem vepsaným ve tváři: „Tak co uděláme?“

„Vezmi ji k vedení,“ rozhodne. „To ona učiní opatření.“

„Co? Mám ji tam vzít já sama?“

„Víš, jak na to, nepotřebuješ mou pomoc.“

„Nechcete mi to náhodou vysvětlit?“ přeruším je.

„Veroniko,“ řekne stařenka, „vezmi ji za ruku a začni se zaříkáváním.“

Ta holka poslechne a podává mi ruku. Chvilinku zírám na její prsty kousek od mých a pak — i když trochu váhavě — ji chytnu za ruku.

„Doporučuju ti zavřít oči,“ řekne dívka a začne přednášet zaklínadlo v nějakém jazyce, co neznám.

Zničehonic se mi roztočí hlava a po několika nekonečných vteřinách slyším její hlas, jak zdvořile říká: „Můžeš je zas otevřít.“

Zamrkám. „Kde to jsme?“ ptám se podezřívavě.

„Pod Římem,“ sdělí mi a ozvěna jejích slov se rozléhá tunelem.

„Jak jsi mě sem dostala? Před chviličkou jsem seděla na zemi v knihkupectví a teď jsem najednou v tunelu podzemky? Já nikam nejdu, jestli mi nejdřív nevysvětlíš, co se to děje a jak jsme se sem dostaly!“ vykřikuju rozčileně. Pak se odmlčím, srdce mi buší jako splašené a já se snažím pochopit, co se to děje. Šla jsem si koupit knížky, vešla jsem do knihkupectví… a teď jsem se jako kouzlem objevila pod Římem.

„Takže chceš radši zůstat tady?“ ptá se mě ta holka a přátelsky mě bere za ruku.

Nemám na vybranou, musím jít s ní.

Procházíme nekonečnými tunely. Všechny jsou postavené ze starých cihel a osvícené proužky mléčně bílého světla. Moje smysly nedokážou uchopit ani čas, ani prostor. Naštěstí netrpím klaustrofobií, strachem z uzavřených prostor, to bych se tu už dávno zhroutila… Naráz se strop zvedá a na konci tunelu se objevuje pronikavé světlo. Navádí nás k bráně, která vypadá jako z pohádkové knížky. Je posetá zlatými ozdobami, v nichž jsou jako v překrásných prstenech zasazené drahé kameny velikosti pštrosího vejce.

„Kam mě to vedeš?“ zeptám se šeptem.

„Jak budeme uvnitř, už nic neříkej, pokud se tě sama nezeptá. Uvidíš, že to dobře dopadne,“ ujišťuje mě Veronika. A pak vyslabikuje podivné dlouhé slovo: „Ma-ni-re-se-ne-ra-te-me…“

Brána se jako kouzlem otevře a odhalí nám tu nádheru uvnitř.

Ježkovy oči! pomyslím si nadšeně.

Místnost, jejímž tichem se rozléhají moje kroky, je neuvěřitelně obrovská, asi tak podobně velká jako chrám svatého Petra. Zdi jsou ozdobené pravým zlatem, přikrášlené smaragdy, rubíny, safíry, ametysty a já nevím čím ještě. Hned si všimnu ohromného křišťálového lustru zavěšeného nad našimi hlavami.

Tý jo! Doufám, že na nás nespadne!

Uprostřed sálu stojí obří stříbrný trůn. A na něm sedí nějaká paní. Blonďaté lokny jí elegantně spadají kolem obličeje. Její oči jsou modré jako kousky nebe uloupnuté z vesmíru. Až se mi z ní tají dech.

Přijdeme k trůnu blíž, a když nás dělí už jen pár metrů, Veronika si před tou paní klekne. Sjede mě přísným pohledem, abych pochopila, že mám udělat to samé. Trochu vzpurně si nakonec taky kleknu.

„Proč jste mne přišly navštívit?“ zeptá se nás vážným hlasem.

„Moje svrchovanosti,“ klaní se jí Veronika, „téhle osobě člověčí rasy se i přes všechna ta nesčetná ochranná zaříkadla podařilo vejít do knihkupectví Magika, a já, aniž bych si uvědomila její příslušnost, jsem před ní provedla kouzlo. A teď toho asi ví víc než dost.“

Ta paní nevypadá překvapeně. „Budeme se s tím muset nějak vypořádat… lidé o našem světě nesmí mít ani tušení!“

Vytřeštím oči. Zapomenu, že mám být zticha, a vykřiknu: „Cože? Co chcete říct tím ‚o našem světě‘?“

Ale ani jedna z nich mi neodpoví.

„Tak co to tady dole pod Římem teda je? ‚Velitelství‘ kouzel?“ vyhrknu jedním dechem a rozhlížím se kolem. „A já jsem v trůnním sále… a vy… jste královna?“

Připadám si jako nic. Jako ty mušky připlácnuté zepředu na kapotě auta. Co to říkám? Co se mi to honí hlavou? A hlavně, co se asi tak honí hlavou jim? Někde uvnitř mě se rodí hluboký zmatek, který se rychle mění v nenadálý záchvat vzteku.

„Svět není vůbec spravedlivý! Přesně tak to je!“ Odkašlu si a pak se do toho opravdu položím: „K čemu je soutěžení, když se ho účastní i ti, kteří mají od začátku výhodu? K čemu je učení, když vy dokážete vyřešit jakýkoli problém jediným mrknutím oka? My, obyčejní smrtelníci, si musíme všechno zasloužit! Tak, a teď jsem tady… a jako zástupce celé lidské rasy vám říkám, že takhle to rozhodně není v pořádku! Vy, co se na nás díváte z Olympu, o životě vůbec nic nevíte!“ Na chvilku se odmlčím a snažím se dýchat.

Po celou dobu mého řečnění zůstala královna sedět s lhostejným výrazem ve tváři. Nevypadá jako lidská bytost, ale spíš než cokoli jiného jako představitelka živoucí dokonalosti. Není se čemu divit, že je šéfkou světového kouzelnictví.

„Máš pravdu,“ přikývne po dlouhé odmlce. „Kouzla jsou dar, ze kterého se mohou těšit jen málokteří. Schopnosti dostanou při narození a nikdo to nemůže změnit, ani já. Chápu tvou zlost…“ Zvedne se z trůnu. „Ale neber si to osobně: je to genetika, jako krása nebo inteligence.“

Ale já se jen tak nedám: „Jo, jasně. Ale musíte uznat, že je to tak trochu speciální dar!“

Tváří se jí mihne drobný zlomyslný úsměv. „Myslím, že mám pro tuhle zamotanou záležitost vhodné řešení… Navrhuji ti úmluvu: dostaneš dar, který bude patřit pouze tobě.“

Radost se mi rozlije tělem od špiček prstů na nohách až po každý vlásek na hlavě.

„Budeš moci naplnit sto přání,“ pokračuje panovnice.

Paráda, splní se mi sto přání! Vlastně počkat, řekla „naplnit“, nebo se pletu? „Co myslíte tím… naplnit?“ zeptám se váhavě.

„Budeš moci naplnit sto přání, sto kouzel. Když někdo jiný vyjádří své přání, bude tvým úkolem jej splnit. Ale výměnou za to nebudeš moci nikomu prozradit naše tajemství.“

Teď si připadám docela trapně „Jo, tak dobře, to beru. Ale co z toho budu mít já?“

Královna se uvolněně usměje. „Sté přání bude jenom tvoje. Zdá se mi, že jsi rozumné děvče, a ráda bych ti ukázala, že my kouzelníci nemáme vždy lehký život, protože kouzlení s sebou nese obrovskou zodpovědnost.“

„Drsný!“ dokážu jenom říct, zatímco se mi hlavou honí tisíce otazníků.

„Další otázky?“ zeptá se mě.

Ještě celá rozrušená se snažím složit srozumitelný dotaz: „Takže… budu muset splnit vážně všechno to, o co mě někdo požádá?“

„Jsou různá pravidla, která musíme dodržovat i my čarodějové. Samozřejmě budeš zproštěná dodržování pravidla číslo jedna: nezasahovat do života lidí. Ale pamatuj si, že o našem světě nebudeš moci nikomu vyprávět. A protože ten zmatek má na svědomí Veronika, která před tebou jen tak předvedla své schopnosti, bude to právě ona, kdo ti představí náš řád. Souhlasíš?“

Veronika vypustí jen jedno odevzdané slovo: „Jistě.“

„Tak pojď,“ řekne panovnice a vezme mě za ruku.

Chytnu se jí a projede mnou zlatavé světlo. „Od této chvíle jsi kouzelná.“ Úsměv jí rozzáří obličej. „Tak tedy, domluvily jsme se na všem? Veroniko, můžeš Auroře začít vysvětlovat náš řád támhle v té místnosti,“ ukazuje na dveře na konci chodby. „Děkuji ti za návštěvu.“

Tak počkat chviličku… jak může vědět, jak se jmenuju? Ale nemám čas to promýšlet, protože na mě mává Veronika, abych šla za ní.

Neděle 9. května

3. Teď se všechno dozvím

Pokoj, do kterého jsme právě vešly, je docela malinký. Stěny jsou v barvě tlumené fialkové a kolem zdí jsou lavičky.

Klid, hlavně žádnou paniku. Právě jsem zjistila, že existuje svět kouzel, že pod Římem je tajná skrýš čarodějů a že já, ani ne třináctiletá, jsem byla vybraná, abych zastupovala celé lidské pokolení a naplnila sto přání! myslím si rozrušeně.

Veronika se hned posadí a já ji napodobím, pořád ještě trochu roztřesená.

„Tak do toho,“ říká.

„Co?“

„Zeptej se mě, na co chceš. Zrovna jsi objevila spoustu věcí, musí být přece něco, o čem se chceš dozvědět víc? I když vy lidi jste fakt divní.“

My, divní! Když už, tak divní jsou oni! Ale na co se jí mám teď zeptat? Těch otázek, co se mi rojí v hlavě, je asi milión!

„Tak nejdřív,“ začnu, „vy kouzelníci chodíte do školy jako my? Máte nějaký společenský život?“

„Jasně, já chodím do státní školy, mám normální kamarády, i když nikdo z nich neví o mých schopnostech. Každý kouzelník má práci, rodinu: jsme jako vy, jen se z nepříjemností dokážeme dostat snáz.“

„Jste nesmrtelní?“

„Jasně že ne!“

„A nikdo vás nikdy neodhalil?“

„Od té doby, co se to stalo naposledy, už uplynula spousta let. Bylo to kolem roku 1350… jistý Nicolas Flamel, nevím, jestli jsi o něm někdy slyšela.“

Polknu. „Vím, kdo to byl… nebo je.“

„Mohl se zbláznit, jen aby o nás zjistil víc. Představ si to… nesmrtelnost,“ vykládá.

„A podařilo se mu to?“

Neodpoví mi a já pokračuju ve své sérii otázek. „Byl někdy někdo slavný, kdo byl zároveň i kouzelník?“

Zasměje se. „Stovky… odkud myslíš, že se některé vynálezy nebo hrdinské skutky berou?“

Super… „Například?“

„Napoleon Bonaparte: snad si nemyslíš, že všechna ta vítězství byla jen náhoda? Neee… on to všechno věděl dopředu.“

„A co mi pak teda povíš k jeho rychlému ‚pádu‘?“

Usměje se. „Potkala ho totiž jedna rychlá ‚ztráta‘.“

„Chceš říct, že se může stát, že kouzelník přijde o své schopnosti?“ vykřiknu v úžasu.

„Jo, když poruší pravidla,“ vysvětlí Veronika.

„Promiň, ale,“ přeruším ji, „i ty jsi jedno porušila, když jsi mi ukázala váš svět. Proč se ti za to nic nestalo?“

„Tys na tom místě vůbec neměla být, a tak jsem nemohla vědět, že jsi člověk.“

„A co to knihkupectví?“

„Můžou ho vidět jenom kouzelníci. Nechápu, jak se ti do něj podařilo vejít.“

„A tvoji rodiče jsou kouzelníci?“

„Ne.“

„A vědí o světě kouzel?“

Chvilku to trvá, než odpoví. „Možná něco málo.“

„A máš třeba příbuzné, co mají čarodějné schopnosti?“

„Jasně, tetu. To ona mě všechno naučila.“

„A proč je ředitelství kouzel právě pod Římem?“

„To je jednoduché, protože Řím je Věčné město! Ti nejslavnější kouzelničtí sochaři, malíři nebo architekti žili právě tady. Říkalo se o něm a někdy pořád ještě říká, že je to nejkrásnější město na světě… a já s tím úplně souhlasím.“

Tak počkat… krásné určitě, vlastně nejkrásnější. Ale co ti kouzelničtí sochaři, malíři a architekti? Nejslavnější umělci… a mezi nimi možná i… Točí se mi hlava. Jsem zmatená… co se to jenom děje?

„Proč jsme se neobjevily rovnou v trůnním sále a místo toho jsme musely pochodovat těmi dlouhými chodbami?“

„Kvůli zabezpečení.“

„A k tomu patřilo i to divné slovo, co jsi řekla u vchodu?“

„Jo, to bylo heslo, mění se jednou týdně.“

„A abys mě mohla přenést sem dolů, musela jsi vyslovit nějaké kouzelné zaříkadlo. To budu muset dělat i já, abych mohla plnit přání?“

„Ne, zaříkadla jsou potřeba jenom pro ty nejmocnější čáry.“

„A jak budu teda ta přání plnit?“

„Jednoduše otevřeš dlaň a budeš silně myslet na to, co je obsahem toho přání: a ono se splní samo.“

„A existují doopravdy upíři, příšery, vlkodlaci, draci a gryfové?“

„Jo, něco takového je.“

„A vaše schopnosti mají nějaké meze?“

„Ne, můžeme dělat v podstatě všechno.“

Vykulím oči. „To bys mi mohla i číst myšlenky?“

Usměje se. „Tys mě předtím neslyšela? My se nesmíme plést do lidského světa. Kdybychom vám ublížili nebo nějak nabourali vaše soukromí, skončili bychom u soudu.“

„Ale královna mi četla myšlenky!“

„Jsi u ní doma, tohle místo je její království. Ale tam nahoře, nad naší hlavou, velíte vy.“

„A co jsem teda teď já? Nejsem už úplně člověk, mám kouzelnické schopnosti, nebo ne? Můžu uskutečnit cokoli, o co mě někdo požádá…“

„Nepřeháněj,“ přeruší mě. „Nedokážeš vzkřísit mrtvého a podobné věci…“

„Ukaž mi, co umíš ty! Přečti mi myšlenky! Prosím…“

Otráveně přikývne: „Tak jo.“

Samou radostí zatleskám. „Moje oblíbená barva?“ ptám se.

„Fialková. Vlastně jsi se zdmi v tomhle pokoji v úplném souznění.“ Zatímco mluví, vytahuje z kapsy gumičku a svazuje si do ohonu své hnědé, po ramena dlouhé vlasy. Takhle víc vyniknou pihy, které má rozsypané po tvářích. Teprve teď si všimnu, že je to vlastně úplně normální holka.

„Kdy jsem se narodila?“

„Šestnáctého května.“

„Oblíbené jídlo?“

„Pizza s párkem a hranolky.“

„Tak jo, přesvědčilas mě. A teď s něčím pohni.“

Přikývne, vážně se zadívá na jednu z laviček u protější zdi, natáhne ruku, otevře dlaň a pak ji rychle přitáhne k rameni a dlaň sevře v pěst.

Jako by byla její ruka přivázaná neviditelnou šňůrkou k lavičce, kterou mám najednou pár centimetrů od sebe!

„Tý jo!“ vykřiknu nadšeně. „A to dokážu taky?“

„Pokud to po tobě bude někdo chtít, tak jo,“ říká rozhodně. „Nějaké další otázky?“

Zavrtím hlavou, kterou mám už teď plnou až po okraj.

„Dobře,“ pokračuje Veronika. „Uvidíme se vždycky jednou týdně a povíme si, jak se ti dařilo, souhlas?“

Přikývnu.

„Máš u sebe papír, že bych ti napsala moje číslo?“ ptá se.

Strčím ruku do kapsy a vytáhnu bloček a propisku. Rychle naškrábe svoje číslo a podá mi bloček zpátky.

„A můžeme jít domů,“ říká a bere mě za ruku.

Zavřu oči a pevně ji sevřu.

Když oči zase otevřu, stojím před Panteonem.

„Veroniko…,“ volám na ni a rozhlížím se kolem, ale nikdo mi neodpovídá. Není po ní ani stopy. Super, takže jsem si to všechno jako vždycky vymyslela! Celou tu dobu jsem blouznila, nebo jsem usnula vestoje jako kůň! Ale pak se podívám, co to držím v ruce — bloček a v něm Veroničino číslo.

Nebyl to jen sen, pomyslím si šťastně.

„Nebyl to jen sen!“ vykřiknu a můj hlas se rozlehne náměstím. „Promiňte,“ oslovím paní, co jde kolem, „kolik je hodin?“

Rychle mrkne na hodinky a odpoví: „Skoro deset.“

„Děkuju moc,“ řeknu a jdu dál.

Dneska byl ten nejlepší den mého života. Pak si uvědomím, jak je pozdě a jak se asi budou tvářit naši. Hmm… záleží na tom, jaké to bude mít následky, dumám a uháním uličkami města k domovu.

Neděle 9. května

4. Vážně skvělý začátek…!

To není fér! A musí se to stát vždycky právě mně! Jedinkrát se mi přihodí něco úžasného, a musí se to hned všechno pokazit! říkám si naštvaně.

Sedím na své posteli s hlavou zabořenou do polštáře. Nejraději bych začala vřískat. Potká mě to nejfantastičtější, co mě mohlo potkat, a hned mě potrestají. V hlavě si promítám události dnešního večera.

Abych nevzbudila pozornost, otevřela jsem pomalinku dveře od bytu a pozdravila tichoučkým: „Ahoj…“ Ale naši nebyli natažení na gauči s mísou popkornu a nekoukali se smíchem na film. Čekalo mě úplně jiné divadlo. Taťka mluvil s někým po telefonu a mamka seděla na gauči s hlavou v dlaních. To nevypadalo na milé večerní rodinné setkání.

Jakmile mě uviděli, táta položil telefon, aniž by se rozloučil, zatímco mamčin zoufalý výraz se změnil ve zlostný.

„Slečinko,“ řekl přísným tónem táta, „jdeš o víc než hodinu pozdě!“

„Strašně jsme se o tebe báli, mysleli jsme, že se ti možná něco stalo! Měla jsi být doma v devět! Doufám, že chápeš, do jakého průšvihu ses dostala? Tvůj táta právě telefonoval s policií!“ začala na mě křičet mamka jako bez sebe. „Co tě to napadlo?!“

Vymýšlení výmluv mi moc nejde, ale v té chvíli mi nic jiného nezbývalo. A tak jsem řekla první věc, co mi přišla na mysl: „Vybila se mi baterka v hodinkách,“ prohlásila jsem a zdvihla k nim ruku, „a v knihkupectví jsem ztratila pojem o čase… tam totiž nezavírají…“

„Auroro, nevěděli jsme, kde jsi! Proč sis vypnula telefon? Strašně jsme se o tebe báli,“ zopakuje. „Jak já bych si přála, abys chodila domů včas! Opovaž se ještě jednou přijít pozdě… a žádná televize, na týden. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Jo,“ odpověděla jsem. Pak jsem si pospíšila do svého pokojíčku a kvapně za sebou zavřela dveře.

Tak takhle to se mnou dopadlo, sedím tu unavená a zoufalá a ptám se sama sebe, co jsem udělala špatně.

Slyším, jak se dveře mého pokojíčku otevírají. Zvednu hlavu v marné naději, že za mnou přišla kouzelná víla (po tom všem, co se dneska stalo, by mě to vůbec nepřekvapilo), ale místo ní vidím svého bráchu, nebo spíš „smraďocha“, jak mu říkám já.

„Máš zaracha télky, máš zaracha télky — cha cha cha!“

Místo odpovědi po něm švihnu polštářem, ale on před ním stihne zavřít dveře a odpelášit do obýváku.

Sedm let čisté škodolibosti, pomyslím si naštvaně. Pak se soustředím na rozhovor s našimi. Nejsem naštvaná kvůli tomu trestu. Na televizi se stejně moc nedívám… jsem naštvaná kvůli tomu, co mi řekla mamka: „Jak já bych si přála, abys chodila domů včas!“

Přání, je to přání po všech stránkách!

Vím, co musím udělat.

Otevřu dlaň a horlivě soustředím všechnu svou myšlenkovou energii na tu větu. A pak se stane kouzlo. Z dlaně mi vyšlehne záblesk zlatavého světla a mamčino přání se splní.

Ode dneška se už nemůžu vrátit domů po deváté večer bez zvláštního dovolení… Ale mohlo to být horší: nakonec se mě vlastně na nic nevyptávali!

Nedokážu už myslet na nic dalšího, jsem strašně unavená a usnu, jako by mě do vody hodili.

Pondělí 10. května

5. Když si přeje jeden

za druhým

Crrrrrr! Okamžitě se probudím. Miluju zvuk svého budíku. Zní jako tisíc zvonků hrajících současně, přesně to pravé do začátku pěkného dne. Ještě rozespalá se podívám na své hodinky na zápěstí. Stojí tam NEDĚLE.

Nádhera, můžu ještě chvíli spát! a znovu se ponořím do spánku. Miluju, když se ráno vzbudím a nemusím na nic myslet, nic mě netrápí… ale místo toho, aby mě tisíc kouzelných víl znovu ukolébalo do klidného spánku, zdá se mi, že před dveřmi mého pokojíčku je malý trpaslík, který se na mě přitrouble a šilhavě dívá a ptá se mě: „Ty ještě spíš? Nemáš jít náhodou do školy?“

Má ještě někdo jiný tak prapodivné sny?

Ve spánku tomu podivnému stvoření odpovím: „Co tím myslíš? Na hodinkách stojí, že je neděle…“

Moje hodinky… ty stejné, co se mi včera vybily!

Jedním skokem jsem na nohách. Podívám se na budík: je sedm třicet pět! Pak se podívám ke dveřím a vidím bráchu, ještě v pyžamu. Mezi trpaslíkem a jím není vlastně velký rozdíl, pomyslím si posměšně. Vyšoupnu ho ze dveří a běžím do koupelny.

O pět minut později už sbíhám se schodů, oblečená a s batohem na zádech. Ještě nikdy jsem si nevšimla, jak mám pohodlné boty. Podívám se dolů… Ajaj! Jasně že jsou pohodlné, jsou to moje měkoučké bačkory!

O minutu později už jsem konečně venku ze dveří.

Přiběhnu ke školnímu autobusu těsně před tím, než se začnou zavírat dveře.

„Zase pozdě, Auroro! I dneska ses vzbudila na poslední chvíli?“ šťouchne si do mě řidič, jako vždycky dobře naložený.

Ještě než budu pokračovat, musíme si ujasnit jednu věc: obvykle chodím docela na čas, i když… jednou se mi stalo, že jsem zaspala (nebo vlastně ne jen jednou, abych pravdu řekla), ale takovými drobnostmi se nemusíme trápit, mám důležitější věci k přemýšlení.

Rozhlédnu se po autobuse a vidím svoje spolužáky, kteří se soustředí na opisování úkolů a půjčování sešitů. Jedna z mála jistot v mém životě je ta, že kamkoli přijdu, vždycky tam bude někdo, kdo se bude právě věnovat opisování. Naše paní učitelka na výtvarku nám řekla, že z „kopírování“ se můžou zrodit velkolepé nápady. Zdá se, že mí spolužáci si tuhle myšlenku přebrali až moc doslovně.

Hledám Zuzu a hned ji zahlédnu na našem obvyklém místě.

Zuzana, pro přátele Zuza, je moje nejlepší kamarádka. Je úžasná. Rozumíme si jediným pohledem a hlavně je s ní zábava. Společně si život kořeníme fantastickými legráckami.

Minulý rok jsme mezi propadlíky zdědili i jednoho opravdového tyrana, co šikanoval celou třídu tím, že nás pořád urážel a vyhrožoval nám. Jednoho dne, rozčilená po dalším útoku, mi Zuza pošeptala, že přišel čas odplaty.

Vymyslely jsme geniální vtípek. Zjistily jsme, čeho se bojí, a zatímco byl na záchodcích, kde šikanoval nějakého chudáka, strčily jsme mu do pouzdra živou ještěrku. Když pak otevřel zip: vžum! Vyskočil s řevem ze židle, jako kdyby zrovna pohlédl smrti do tváře.

Od té chvíle jsme já a Zuza v podstatě nerozlučné kamarádky.

„Ahoj, jak se máš?“ ptá se mě s úsměvem.

Vlastně nijak zle, vzhledem k tomu, co se mi přihodilo včera, myslím si, zatímco říkám: „Probudila jsem se před pěti minutami, ale jinak všechno normálka. A ty?“

„Dokonale. Jsi připravená na zkoušku?“

Jakou zkoušku? Pak si vzpomenu: taneční soutěž. Specialita tohoto školního roku, nebo aspoň specialita pro moje spolužačky, protože mně byla vždycky ukradená. Zato Zuza tanec miluje a snaží se mě přemluvit, abych se účastnila dnešní zkoušky, ale já na to samozřejmě nemám ani pomyšlení.

„Zapomeň na to!“ vypálím. „Víš, že jsem na to nešikovná, tancování mě vůbec nebaví! Takže… mrzí mě to, ale nejdu! Víš, že si radši čtu, než abych na sebe přitahovala pozornost.“ I když musím uznat, že ten včerejšek mi nevadil ani trochu!

„Prosím tě, Auroro. Jsi moje nejlepší kámoška, to mi přece nemůžeš udělat.“

„Ale můžu.“

„Nemůžeš mě v tom nechat samotnou!“

„Vždyť nejsi sama!“

„Prosím!“

„Vážně ne.“

„Ach jo! Já bych si tak přála, abys aspoň jednou udělala to, co chci já!“ vykřikne.

Koukám na ni s otevřenou pusou. Přála si. Vážně si přála. Nikdy jsem si neuvědomila, jak snadné je vložit do toho, co člověk říká, nějaké přání. Podívám se do své dlaně a vidím, jak mi v ní zazáří zlatavá jiskřička. Naštěstí se zdá, že si toho Zuza nevšimla. A ta slova ze mě vyjdou sama: „Jasně, půjdu moc ráda.“

Usměje se. „Jsi úžasná, Auri!“

Vždycky mi takhle říká, když je šťastná. Aspoň někdo je spokojený.

Nejnudnější den mého života! Zůstala jsem sedět v lavici a doufala, že mi někdo přijde zašeptat do ucha přání, ale nic. Taková nuda! Strávila jsem dopoledne normálními vyučovacími hodinami normálních předmětů (všechny vyučovací hodiny jsou normální, a právě proto by bylo super jít studovat do školy Harryho Pottera, tam by se člověk aspoň nenudil!), normálními přestávkami a normální obědovou přestávkou. Lepší den jsem zažít nemohla! Což tak samozřejmě vůbec nemyslím…

A teď stojím před vchodem do tanečního sálu, sama jako vždycky, a s obavou si čtu nápis na ceduli pověšené na dveřích:

Taneční soutěž

Není to fér, ale nemám na vybranou. Nikdy bych na něco takového nepomyslela, když jsem včera dostala kouzelnické schopnosti. A to jsem teprve u druhého přání! Nedokážu si představit, jak budu zničená, až je naplním všechna!

Auroro, dívej se na to jako na výzvu. Vidíš, co nového a vzrušujícího ti přineslo to, že jsi vešla do toho neznámého knihkupectví!

Zhluboka se nadechnu a otevřu dveře.

I když jsem nikdy kdovíjak netoužila se sem dostat, musím uznat, že to tady vůbec nevypadá špatně! Zrcadlové stěny, na podlaze parkety a prosklený, supermoderní strop s ocelovými lištami nabízející výhled do nebe.

Vidím, že všechny holky jsou usazené na zemi, pak si všimnu Zuzy a okamžitě se uvelebím vedle ní. Nikdy mě zvlášť nelákalo chodit na hodiny tance, ani se soukat do těch holčičích oblečků (legíny, návleky a těsné trikoty), ale všechno je jednou poprvé.

„Dobře, myslím, že už tu nikdo nechybí,“ říká paní učitelka, která sedí na skládací židličce v rohu naproti nám. „I když jsou tyhle hodiny nepovinné, všichni zúčastnění budou mít v představení nějakou roli. Žádná z vás nezůstane sedět. Jste tady proto, abyste se pobavily, a já vám doporučuji, abyste soutěž nebraly příliš vážně. Budeme se setkávat dvakrát týdně, v pondělí a ve čtvrtek. Jak už víte, tahle taneční soutěž se koná mezi naší školou a školou Julia Caesara, která se jí účastní s obrovským nadšením. Váš úkol je jednoduchý: vyberete si nějakou písničku, vytvoříte na ni choreografii, a pak zatancujete vašim rodičům, našemu nadšenému publiku a nezávislé porotě. Otázky?“

Ticho.

Už tuším, že tohle budou veeeelmi dlouhé hodiny.

„Dobře,“ pokračuje paní učitelka. „Teď nám nezbývá, než vybrat hlavní tanečnici. Kdo se hlásí?“

Rozhlédnu se kolem a vidím jen jednu zvednutou ruku.

Marta. To se dalo tušit! Nikdo jiný nemá odvahu se přihlásit, ale přitom se obličeje všech holek chvějí touhou být hlavní tanečnicí v našem představení. Dívám se na jejich napjaté tváře, které Martu pozorují se znepokojenými výrazy. A proč se žádná z nich nepřihlásí taky? Jednoduše proto, že Marta by jim pak zničila život.

Vím, že Zuza by se ráda přihlásila, ale stydí se a necítí se na to.

„Marto! Jsem ráda, že ses nabídla… jako vždycky,“ říká paní učitelka. „Nikdo další?“

„Ach jo! To není fér, všechny holky by to chtěly, ale jen blázen by se před ní přihlásil. Já bych si tak přála, abysme se nebály to udělat!“ zašeptá mi rozčileně moje kamarádka.

Usměju se. Jo, konečně jedno pěkné přání! Vidím záblesk světla, který mi vyjde z dlaně, a za pár chvil vystřelují do vzduchu všechny ruce (kromě té mé, samozřejmě), jako by do nich uhodil blesk.

Paní učitelka se rozesměje. „Ale ne všechny naráz! Koho mám teď vybrat?“ ptá se překvapeně.

Marta si stoupne s rozzuřeným výrazem. „Cože?“ zaskřehotá jako vrána. „Jak si to dovolujete? To je moje role! Moje, moje, moje!“

„Marto, okamžitě se posaď. Zbláznila ses?“

„Promiňte, paní učitelko,“ říká a hned se tváří sladce. „Ale věc je ta, že já jsem na tancování prostě ta nejšikovnější a jsem jediná, díky komu může naše škola vyhrát, a to ani nepočítám to, že jsem se přihlásila jako první. Pro blaho našeho malého spolku byste měla vybrat mě.“

Zdá se, že se paní učitelka uklidnila. „To je pravda, ale možná jsou v naší skupině i skryté talenty, a já bych nerada někomu nadržovala. No tak, holky, začneme hned se zkouškou, ať můžeme rozhodnout, kdo se stane hvězdou našeho večera. A všechny ostatní budou v představení na stejné úrovni, je vám to jasné? Takže, kdo chce jít první?“

„Tady? A přede všemi?“ zeptá se jedna holka.

„A kde jinde?“

„Promiňte,“ přeruší je Marta, „ale chtěla bych začít já.“

Pomoc! Jen co zakončí Marta svou exhibici, dojde mi, že Zuza nemá nejmenší šanci. Ta arogantní nána má pravdu v tom, že je nejlepší, rozhodně ji nikdo nemůže překonat. Byla fantastická! Udělala přemet ve vzduchu! Kdybych ji chtěla napodobit, rozbiju si hlavu.

Vystoupení všech ostatních holek byla docela nudná. Některé spadly, některé zakoply… prostě nic zvláštního. Jako poslední (vlastně předposlední, protože poslední jsem já) se jde předvést Zuza.

Moje nejlepší kamarádka se na mě dívá s hrůzou v očích. „Auroro, co mám dělat?“ říká vyděšeným hlasem.

„Běž a všem jim ukaž.“

Usměje se na mě. Nevím, proč jsem ji ještě povzbudila, neměla jsem to dělat: pravděpodobnost, že dostane hlavní roli, je podobná pravděpodobnosti výhry v loterii, ale je to moje kamarádka a to stačí k tomu, aby jí dodal člověk drobet naděje.

„Už jdu,“ říká paní učitelce. Stoupne si a jde k ní.

Po pár chvilkách zjistím, přes tu Martinu velkolepou podívanou, že Zuza je vlastně moc šikovná. Nikdy jsem si neuvědomila, jaké má taneční nadání. Zakončí své vystoupení pár rychlými kroky v hip hopovém freestylu a pak si sedne zpátky vedle mě.

„Bylas úžasná!“ vyhrknu.

„Děkuju,“ odpovídá udýchaně.

„A nakonec Aurora,“ říká paní učitelka s očima přišpendlenýma na seznamu účastníků.

Zatímco zapíná hudbu, kvapně k ní dojdu. Rychle pohlédnu na ostatní holky a pak se stydlivě pustím do prvních kroků, a spíš než jako tanečnice určitě vypadám jako tančící strašák do zelí. Snažím se dát se dohromady a začít znovu s trochu větším elánem, ale paní učitelka mě netrpělivě zastaví.

„To nám stačí,“ říká přísně. „Nic takového jsem nikdy neviděla, a to rozhodně není kompliment! Jak pro tebe mám najít v představení vhodnou roli? Jsi si jistá, že se toho chceš účastnit?“

Celá rudá studem přikývnu.

Jsem z toho nešťastná: vím, že jsem neschopná, ale nikdo mě ještě nikdy takhle nesetřel! A pak se moje mamka rozčiluje, že celé dny jenom čtu! Co jiného mám dělat, když jsem na všechno ostatní nemehlo?

„Jenomže by měli účinkovat všichni…,“ zamyslí se nadějněji paní učitelka. „Kéž bych tak našla nějaké řešení…“

Cítím, jak mi celým tělem projede proud energie, a zahlédnu drobný zlatavý záblesk, který mi vyklouzne z dlaně.

„No jasně! Marta byla ve zkoušce nejlepší, takže hlavní roli dostane ona. A ty budeš její náhradnice. Nemyslím, že tahle budoucí tanečnice by na představení mohla nakonec chybět!“

Slyším kolem sebe šeptání a taky: „Jako vždycky,“ které zazní hlasitěji.

„Jsi pro?“

Mně nezbývá než přikývnout (jaká smůla!).

„Dobře, tak pro dnešek končíme. Můžete jít domů.“

Pondělí 10. května

6. Pro dobrotu na žebrotu

Škola skončila už před dvěma hodinami, ale já se pořád potloukám kolem a hledám to nejlepší řešení. Splnit sto přání by se nakonec mohlo vyjevit jako nejúžasnější zkušenost mého života a já bych ji ráda využila hlavně pro pomoc ostatním, ale to v podstatě nejde! Jediné osoby, které si přejí „světový mír“, jsou totiž účastnice na soutěžích krásy.

Ale dneska se cítím tak dobře, že když jsem šla kolem fontány di Trevi, poprvé jsem do ní nehodila penízek. A od včerejška jsem dokonce nemyslela na knížky — dala jsem si přestávku.

Sny se přece můžou plnit i v opravdovém životě, ne jen na stránkách knížky!

To je pocit! Miluju svůj život, teď víc než kdy předtím!

A právě proto teď stojím před Fontánou čtyř řek a nadechuju se naděje.

Odmalička jsem obdivovala umělecká díla, vždycky jsem se ptala, jak je možné, že člověk dokáže vyrobit tolik nádhery jen svýma rukama (dneska už je to trochu jinak!).

Líbí se mi, když si najdu tichou skulinku v tom všem hluku, a nejlíp se soustředím tam, kde je slyšet hudba.

Ach jo! Kdy se ze mě stala taková poetická romantička? Určitě za to můžou ty písničky, co poslouchám! Ještě jsem pořád nepochopila, jak to, že mi hudba dokáže tolik změnit náladu.

Vypnu iPod a snažím se soustředit na výtvor, který mám teď před sebou, ale moje myšlenky ruší hlasy hlučných turistů. Je to skupina s průvodkyní.

„Řeku Nil poznáte podle hlavy zahalené v závoji, protože tehdy se ještě nevědělo, kde pramení… a ten sochař… Bernini…,“ vykládá průvodkyně.

Asi tak stokrát (no, to možná přeháním) jsem se vmísila do turistických skupin s průvodcem, který jim ukazoval naše hlavní město, a tak přede mnou Řím už nemá žádná tajemství (myslím… doufám!).

Pozoruju lidi ve skupině a všimnu si jedné rodiny, která — nechápu, proč — se odtrhne od zbytku výpravy. Paní poslouchá s ustaraným výrazem svého muže. Snažím se k nim nenápadně přiblížit, aniž by si mě všimli.

„U sta hromů! Kam jsem jen dal tu peněženku? Měl jsem ji v zadní kapse u kalhot. Někdo mi ji musel ukrást!“ říká čím dál tím rozohněnější pán.

„To snad ne! Měl jsem uvnitř všechny doklady i karty!“

„Ty karty musíme hned zablokovat. Ale ty peníze už jsou stejně pryč.“

„Kéž bysme tu peněženku našli!“ říká dítě, které se drží za ruku té paní.

Já už si jich skoro nevšímám, ale najednou se nevěřícně podívám na svou ruku, která drží mezi prsty ukradenou peněženku.

„Tady je ta zlodějka!“ slyším někoho zakřičet přede mnou a vidím, jak se ke mně hrne ten pán s obličejem zrudlým vzteky.

Bez přemýšlení před ním uskočím a dám se na útěk, zatímco peněženku hodím na chodník. Ale po pár krocích cítím, že mě někdo strhl za rameno zpátky.

„Už jsem vám to řekla, já s tím nemám co dělat. Tu peněženku jsem našla na zemi a chtěla jsem najít toho, komu patří. Ale on a jeho žena začali křičet… co jsem asi tak měla dělat? Zůstat tam stát se založenýma rukama?“ vykřikuju nešťastně.

„Bylo by to rozhodně rozumnější!“

„Ale vždyť je mi dvanáct! Nemůžete očekávat, že se budu chovat jako dospělá!“ oponuju naštvaně.

Není to fér, jsem na policejní stanici před policistou, co nechce o mojí nevině ani slyšet. Znáte to z filmů, kde jsou vyslýchaní sami v temné místnosti a jen do očí jim svítí lampička? Tak přesně v takové situaci se teď nacházím. No dobře, možná nejsem v temné místnosti a neoslepuje mě lampička, ale každopádně jsem teď na chaotické ústřední stanici policie (někdy je vlastně docela zábava si všímat rozdílů mezi vymyšleným světem a skutečností).

Uvidím své rodiče, jak vcházejí do místnosti.

„Mamko, taťko! Díky bohu, že jste přišli! Tady ten pán mě chce zavřít!“

Ten pán s tmavými vlasy se podívá na mé rodiče. „To není zrovna to, co jsem chtěl, ale vaše dcera byla přistižená s cizí peněženkou v ruce…“

„Auroro!“ přeruší ho mamka.

„Našla jsem ji na zemi, chtěla jsem ji vrátit… taťko… on mi to nechce věřit!“ říkám úpěnlivě a s výrazem ublíženého štěněte se dívám na policistu.

„Promiňte, ale pochybuji o tom, že naše dcera je zločinec. Je hubatá a tak různě, ale…“ Děkuju ti tisíckrát, taťko! „… nikdy by nic neukradla. Naučili jsme ji, co je dobré a co špatné,“ vykládá taťka jako právník, který se snaží bránit svého klienta. „A jsem si zcela jistý jejími dobrými úmysly. Byl bych vám velmi vděčný, kdybyste se pokusil přesvědčit majitele té peněženky, aby na ni nepodával trestní oznámení.“

Jak já tě zbožňuju, tati! Tohle je přání, které I like very much. Vidím zlatavý záblesk, který mi vyklouzl z dlaně, a hned poté zvedne policista telefonní sluchátko.

Minuty ubíhají strašně pomalu, jsou to ty nejpomalejší minuty mého života. Haha! Vždyť přece vím, jak to dopadne…

„Rozhodl se, že oznámení nepodá. Ale ty si dávej pozor, děvenko, jestli tě tu u nás uvidím ještě jednou, budeš mít doopravdy problém,“ říká policista.

„Jsme vám nekonečně vděční, pane kapitáne,“ poděkují mu naši a podají si s ním ruku. „A s tebou si to vyřídíme později,“ zašeptá mi mamka podrážděně do ucha.

Vždyť jsem se jenom snažila pomoct!

Když jsme se vrátili domů, došlo mi, že už jsem splnila šest přání! Hned jsem si řekla, jak si asi budu všechna pamatovat, a tak jsem si vzala sešit (který pak pěkně schovám, aby ho nikdo nenašel), kam si budu zapisovat přání, která jsem měla „tu čest“ splnit!

Úterý 11. května

7. Fantastická zpráva

„Aurora Bílá.“

„Zde!“ hlásím se. Jsem třetí v abecedním pořadí, hned po jednom pětkaři a jednom budižkničemu. Kdo ví, proč nás zkoušejí vždycky společně. Naše školní dny jsou často docela nudné: učitelé nás zkoušejí, vykládají nám, dávají nám testy… prostě normální školní věci. Ale teď jsem tu já se svou „stovkou“, abych trochu rozčeřila hladinu.

Moje sousedka v lavici se jmenuje Klárka. Právě teď vyrývá do opěrátka židle jméno svého nevím kolikátého kluka. Aby bylo jasno, mám ji opravdu ráda, ale ona nemyslí na nic jiného než na kluky!

Kontrola docházky rychle skončila, Klárka vrátí nůžky do pouzdra a spokojeně se dívá na nápis, který vyryla. „Líbí se ti moje umělecké dílo?“ ptá se mě nedočkavě.

Spíš než nějakou malbu z galerie Louvre to připomíná nepovedené graffiti z ulice.

„Hezký,“ říkám místo toho a dodávám: „Víš, že lavice a židle patří škole?“

Ona pokrčí rameny: „A co?“

Já obrátím oči v sloup.

„Vezměte si učebnici matematiky,“ nařizuje paní učitelka.

Nenávidím matiku. K čemu mi všechna ta čísla v životě budou? Záhada.

„A teď vám vysvětlím, jak se počítá pravděpodobnost. Roberte, přečti nám stranu 196…,“ pokračuje učitelka.

To je otrava, zase čte on!

A hodina se pak odvíjí takto: Robert čte, paní učitelka ho sem tam přeruší a něco dovysvětlí a já si na chvíli hodím šlofíka, protože v poslední lavici mě stejně nikdo nevidí.

Moji spolužáci se zatím snaží využít čas lépe: třída vypadá jako letiště, jak jí prolétají jako malá letadýlka papírky z jedné strany na druhou. Někdo si i povídá a Marta si dokonce píše na mobilu se svým klukem z osmičky. Prostě taková normální třída.

Když konečně zazvoní, nejraději bych začala křičet štěstím. Už nemůžu, ale paní učitelka se zvedne a sdělí nám: „Paní učitelka na italštinu nemohla přijít, a tak vás budu mít i na další hodinu já. A protože jsme skoro na konci roku, abych vás trochu povzbudila, dáme si teď písemku na látku, kterou jsme právě probrali. Je úplně jednoduchá, ničeho se nebojte.“

Cože? Ale já jsem vůbec neposlouchala! Zničeně se rozhlédnu po svých spolužácích, včetně Davida, našeho třídního šprta: ani on nevypadá nadšeně z vyhlídky špatné známky.

„Ale paní učitelko, já jsem to všechno nepochopila…,“ snažím se ji přesvědčit.

Ale paní učitelka se rozesměje: „Vůbec se neboj, Auroro, vždycky jsi přece měla dobré známky i za těžší písemky. Ale jestli máš chuť to vzdát rovnou, tak klidně.“

Ne že bych měla chuť to vzdát, já z toho prostě nic nevím! říkám si.

„Však uvidíme… já doufám, že si všichni vysloužíte jedničky.“

Zazní zvonek ohlašující přestávku a já odevzdávám s úsměvem na rtech jako první svou písemku.

„Ale, jako první?“ diví se paní učitelka.

Obvykle písemky odevzdávám jako poslední, ale výjimka potvrzuje pravidlo. Na chodbě se potkám se Zuzou, která vypadá nezvykle zadumaně.

„Co je?“ ptám se jí, ale ona neodpovídá. To snad ne! „Zuzo, řekni mi, že ses nezamilovala!“

Ale ona mlčí a dívá se do země.

„Do koho?“ ptám se vážně.

Pořád neodpovídá, ale zadívá se na jednoho našeho spolužáka (ani nijak moc hezkého), který má na hlavě na modro nabarvené číro.

Rychle se ovládnu, abych nevydala zvuk, jako že se mi chce zvracet, a říkám: „A jak dlouho?“

„Pár týdnů…“

„A proč jsi mi nic neřekla?!“

„Protože vím, jak se chováš, když se mi někdo líbí!“

„Ale já se nechovám divně! To ty si vybíráš ty nejhorší typy.“

Z obličeje jí zmizí úsměv.

„Promiň, já jsem nechtěla…“ Ježkovy oči, proč to ze mě vždycky vypadne takhle? „Zuzo…,“ snažím se ji zavolat zpátky, ale ona už mizí v chodbě.

Když už je skoro za rohem, ještě se otočí a řekne: „Já bych si vážně přála, aby se ve škole objevil ten jedinej kluk na zemi, co by dokázal ukrást srdce i tobě, takže bych se ti jednou mohla smát pro změnu já!“

Úterý 11. května

8. Co s tím mám dělat?

Škola skončila už před dvěma hodinami. Sedím v tureckém sedu na posteli a snažím se sepsat na kus papíru všechny vlastnosti, které by měl mít můj ideální kluk. To, co mě na tom všem nejvíc děsí, je, že jsem se ještě nikdy nezamilovala. Vážně si nedělám legraci, je to tak.

Musí být:

1) hezký

2) chytrý…

A dál? Nedokážu si nic dalšího představit. Zítra se ta novinka donese i do školy. Nevím, jestli se mi to bude líbit nebo ne, ale v téhle chvíli mi nezbývá než čekat… a doufat.

Středa 12. května

9. Paříž

Klid, Auroro. Klid. Jedno vyslovené přání nemůže do Říma jen tak přinést jediného kluka na světě, do kterého bych se dokázala zamilovat! Je to v podstatě nemožné! Nevěřím tomu! snažím se přesvědčit sama sebe.

Vejdu do třídy, sednu si jako vždycky vedle Klárky a snažím se myslet na něco jiného. „Jak myslíš, žes napsala tu písemku z matiky?“ ptám se jí.

„Myslím, že dobře. Ale víš co? Je to dost divné, protože jsem celou hodinu neposlouchala!“ odpovídá nadšeně Klárka.

Nenuceně se usměju. „Nějaké novinky?“ zeptám se ještě.

„Jo, víš, že k nám do třídy brzo přijde nový kluk? Přímou linkou rovnou z Madridu!“

Z Madridu? Proč jen mě to vůbec nepřekvapuje! říkám si a pak odpovím: „A něco dalšího?“

Vykulí oči a zasune si za ucho pramen svých blonďatých vlasů. „To ti připadá málo? Ty tohle nedokážeš vůbec ocenit, děvče! Jo, a zítra jdeš na volejbal? Víš, že trenér posunul hodinu na později z ‚nevyhnutelných‘ důvodů? Bude to zítra dlooooouhý den — volejbal, tancování…“

Volejbal? Na to jsem úplně zapomněla! Musím si znovu nahodit mozek!

Mezitím do třídy vešla paní učitelka na matematiku s rozzářeným obličejem. „Tohle se mi snad ještě nikdy nestalo,“ říká a ukazuje nám naše písemky bez jediné červené opravy. „Všechny písemky jsou na jedničku! Všichni jste dávali při hodině pozor! Gratuluji vám! Už jsem o tom říkala ostatním učitelům — nejdřív mi nechtěli věřit, ale když jsem jim vaše písemky ukázala, neměli slov. A tak jsme si řekli, že bychom vás za to mohli odměnit nějakým pěkným výletem. Já vím, už je docela pozdě, abychom to celé zorganizovali, ale myslím, že to zvládneme, pokud budete pro,“ pokračuje paní učitelka, celá zčervenalá nadšením. „Vloni jsme se spolu byli podívat v Galerii Borghese, což jsme měli tady kousek za rohem, takže… tentokrát to uděláme jinak, tentokrát…,“ nedokončí větu a přejede si rukama po sukni, jako by si potřebovala dodat odvahy, a pak pokračuje: „Tentokrát rozhodnete o cíli našeho výletu sami: jedinou podmínkou je, že to musí být nějaké město v Evropě!“

Radostné výkřiky se rozletí celou třídou.

„To je úžasné!“ voláme.

„Jóóó! Jedeme na výlet!“ a třídou lítají papíry.

„A hned dneska si uděláme hlasování. Vezměte si všichni tužku a papír a napište město, kam byste se chtěli podávat. Zítra vám sdělíme výsledek,“ říká paní učitelka.

„Bylo by dokonalé, kdybysme si všichni vybrali Paříž,“ zašeptá Klárka. „Hlavní město módy a romantiky…“

Zlatavá jiskřička se mi zjeví na dlani. Dívám se na svoje spolužáky, jak přeškrtávají původně napsané město a místo toho píšou velkými tiskacími písmeny nový cíl naší cesty…

Paříž!

Čtvrtek 13. května

10. Nový kluk

Včerejšek utekl hrozně rychle: škola, pak doma… večer jsem byla úplně utahaná.

Když přicházím ke třídě, třesou se mi nohy.

Jen co mě Zuza uvidí, obejme mě. „Promiň, neměla jsem se urážet. Já vím, že ty na ty rychlý zamilování nejsi, ale buď v klidu, už mě to přešlo.“

Pár vteřin se na ni upřeně dívám. „Ale nepřešlo.“

Podívá se na mě odevzdaně. „Ale já s tím nemůžu nic dělat, prostě ho zbožňuju! To by bylo tak krásné, kdyby se i on zamiloval do mě!“

A je to tu zase, zlatavá jiskřička v dlani a proud energie, který mnou projede od hlavy k patě. „Neboj, určitě se do tebe zamiluje i on,“ říkám a vím, že to tak bude.

Za chvíli přitáhnou Zuzinu pozornost výkřiky z venku.

„Hele,“ říká a ukazuje k hlavnímu vstupu do školy, „to je ten novej kluk.“

Všichni, jako by je odhodila přívalová vlna, se přesunou ke stěnám a opřou se o skříňky.

Já nasucho polykám. Takže tohle by měl být ten kluk, co mi dokáže ukrást srdce? Celá rozrušená se na něj dívám: je pěkný, je opravdu pěkný…

Pak se snažím si ho sama pro sebe co nejpřesněji popsat, takže: je vysoký, vysportovaný, černé vlasy má upraveně rozčepýřené, na sobě má džíny a modrou košili s krátkými rukávy.

Všechny holky na něj koukají, jako by to byl řecký polobůh. Ne že by se úplně pletly… Ale co mě to vůbec zajímá?

Když prochází davem, stydlivě se usmívá. Marta si ho prohlíží s nestoudně očividným zájmem.

Tak tohle by měl být můj typ?

Tak nějak mě to celé naštve, otočím se na podpatku a vejdu do třídy. Ještě si ale stihnu všimnout, jak mu úsměv zmizel z tváře.

Po pěti minutách už všichni sedíme na svých místech. Klárka na mě vyhrkne, jen co se posadí: „Vidělas, jak je úžasný?“

Já jí neodpovím a snažím se tvářit nezaujatě.

Dveře třídy se otevřou a v nich se objeví paní učitelka na italštinu a za ní ten nový kluk.

„Pěkný den,“ zanotuje paní učitelka. „Tohle je váš nový spolužák Alejandro Tarrega. Právě se sem přestěhoval z Madridu a musí si teprve na všechno zvyknout, takže se snažte, aby se tady cítil jako doma.“

Marta na něj mrkne. To je nesmysl! Přece se nikdy nemůžu zamilovat do někoho, kdo se líbí právě Martě!

„Sedni si vedle Aurory, ona ti ukáže školu a vysvětlí ti, jak to u nás chodí. Klára se může posunout k Jakubovi,“ pokračuje paní učitelka a ukazuje mojí sousedce, kam se má posadit, jako by byla tím nováčkem ona.

Změna míst proběhne rychle. „A teď si vezměte čítanku…“

Já, trochu podrážděná, se snažím se představit (účel světí prostředky): „Hola! Yo soy Aurora, tu…“

„Hele, já umím italsky.“

Překvapeně na něj koukám. Celá moje snaha k ničemu! „Aha…“

„Můj taťka je Španěl, ale mamka je původně z Říma.“

A co mám říct teď? „Dobře,“ řeknu nakonec nejistým hláskem a pak raději zmlknu.

Hodina rychle uteče, a když přijde přestávka, jdeme se spolu na chodbu podívat po jeho skříňce.

„Je to číslo 405,“ říká při pohledu na papírek, který má v ruce.

Paráda, moje je číslo 406! Přivedu ho před svou skříňku a Alejandro zadá kód u té své.

„Díky,“ říká a pak jde pryč.

„Tý jo, víš, jaké máš štěstí? Všechny holky ti závidí! Jen si představ, že Marta už nechala svého posledního nápadníka!“ říká Zuza, která se za mnou zničehonic zjevila.

Pak uvidím Klárku a další holky, které se k nám hrnou. „Zuzo, pojď, tohle musíš vidět!“ bere ji Klárka za ruku a táhne ji před taneční sál.

„Ach můj…,“ říkám já.

„… bože,“ doplní Zuza.

Marek, ten kluk, který se jí líbí, tam stojí na lavici a recituje:

„Lásku má ve svých očích moje paní,

a proto krášlí všechno, nač se podívá;

kamkoli vkročí, každý hledí za ní

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 100 přání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.