František Kotleta

Příliš dlouhá swingers party

Epocha

&

freetim(e)publishing

(c) 2014

KNIHY FRANTIŠKA KOTLETY

V NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Trilogie Bratrstvo krve

Hustej nářez

(vydalo nakladatelství Klub Julese Vernea)

Fakt hustej nářez

(vydalo Nakladatelství Epocha)

Mega hustej nářez

(vydalo Nakladatelství Epocha)

Perunova krev

Perunova krev I

Perunova krev II

Příliš dlouhá swingers party

(samostatná kniha)

Obsah

Boží tango

Příliš dlouhá swingers party

Srdeční záležitost

Pražské Kobky

Artefakt

Věnováno mé ženě,

protože tam jsme se seznámili.

A Jirkovi Vlčkovi za to,

že mě tam v patnácti přivedl.

Boží tango

Macaté černoščiny prsy se natřásaly nad mým obličejem ve zběsilém rytmu poga. Kdybych nebyl svázaný a ona v rukou nesvírala dýku, kterou přibližovala k mému krku, určitě bych si ten výhled i užil, ale takhle jsem jen doufal, že mě svými ňadry zadusí dřív, než mě podřízne jako podsvinče.

*   *   *

Navzdory blížící se smrti jsem vnímal dokonalou absurdnost situace. Ani ne před týdnem jsem totiž seděl u počítače ve svém promrzlém pražském bytě a snažil se dopsat knihu dřív, než vyprší grant z Akademie věd. Mou největší starostí bylo, jak z nakladatele vytlačit zálohu na další knihu, abych měl na nájem. Teď jsem se potil rovným dílem strachem i horkem uprostřed Západní Afriky a snažil se vzpomenout si na jediné zaklínadlo v bambarštině, které jsem si pamatoval z konference o původních náboženstvích Afriky a na které jsem sbalil doktorku Olsenovou z Helsinské univerzity.

„N be se ka weleli ke ni i ka telephone ye wa!“ zařval jsem, ale hned mi došlo, že tohle není ono.

„Telefon ti nepůjčím. Mrtví lidé ho stejně nepotřebují,“ odvětila pobaveně černoška anglicky a zabodla ostří nože do mého krku. Z poraněné kůže vyteklo prvních pár kapek krve.

*   *   *

„Přechodové rituály jsou pevnou součástí každého primitivního náboženství. Jejich důležitost pro přijetí vlastní kultury jedincem si uvědomoval už Franz Boas,“ napsal jsem větu, jejíž vymýšlení mi zabralo asi pět minut, a přemýšlel jsem, jaký tam vrazím odkaz na literaturu. „Čím víc odkazů na literaturu, tím větší je to věda,“ říkával jsem svým studentům s posměškem, ale zároveň jsem moc dobře věděl, že sám jsem otrokem tohoto pravidla. „Seru na to, vrazím odkaz v další větě, kde bude Margaret Meadová,“ mávl jsem rukou a začal přemýšlet, jak do další věty zamontovat Meadovou. Tu jsem miloval. Skvěle se na ni balily studentky antropologie. Půlhodina zasvěcené přednášky o Meadové zpravidla stačila na líbání a dvacetiminutový přídavek o historii jejího výzkumu kmene Mundugomorů většinou vedl k souloži.

„Buch! Buch! Buch!“

Tohle nebylo obyčejné bouchání na dveře. Mělo v sobě důraz, který mé dveře obvykle nezažívaly. Byly zvyklé na nesmělé „ťuky, ťuky“ metalového kytaristy zespoda, který si pravidelně chodil půjčovat jídlo, protože byl za á zhulený jak pes a za bé neměl většinou ani korunu. Hrál sice ve třech kapelách, ale i tak mu to stačilo sotva na nájem a trochu toho hulení. To jsme měli společné. Ne to hulení, ale potíže s penězi.

„Buch! Buch! Buch!“

Bouchání nabralo na intenzitě. Že by mladý Skočdopole přešel z hulení na pervitin?

Uložil jsem rozepsanou kapitolu, naprosto nenápaditě pojmenovanou Přechodové rituály, a vyrazil ke dveřím. Neměl jsem to daleko. V mém 1kk nebylo daleko vůbec nic. S dobrou vařečkou a trochou fantazie jsem mohl sedět na záchodě a přitom míchat guláš v hrnci.

„Buch!“ začala další série bušení, když jsem otevřel dveře a pěst připravená na další bouchnutí se zastavila ve vzduchu. Zcela nečekaně patřila asi padesátileté blondýně v upjatém tmavozeleném kostýmku. Těch padesát jsem odhadl jenom podle vrásek na krku, protože jinak vypadala jako Sharon Stoneová, včetně toho výstřihu.

„Doktor Tomáš Kosek?“ zeptala se hlasem, který není zvyklý na odpor.

„Ano?“ odvětil jsem překvapeně.

„Díky za pozvání,“ řekla a vešla do mého bytu. Po třech krocích se zastavila přesně uprostřed a rozhlédla se podezřívavě okolo, jako by tu hledala důkaz trestného činu. Teprve teď jsem si všiml jejího doprovodu. Šlo o dva muže. Byli oblečení, jako by se právě vrátili z nějakého letního čundru: zelené maskáčové kalhoty, černé vojenské boty, zelená trika a přes ně lehké světle hnědé bundy. Na prosinec, který venku zuřil, šlo o dost nepatřičné oblečení.

Vyšší z mužů byl věkový souputník blondýny, ale působil mnohem zanedbaněji. Vypadal, že v životě nejen hodně zažil, ale hlavně vypil. Druhý byl o něco mladší, mnohem drobnější a šlachovitější. Dominantní byl na něm velký orlí nos a dokonalá pleš. Padesátník zabouchl dveře a pak se na mě podíval, jako by mi měl oznámit, že je mu to líto, ale bude mě muset zastřelit.

„Záchod,“ řekl.

„Prosím?“ odvětil jsem zmateně.

„Máte tu záchod, ne?“

„Jo, samozřejmě, že jo. Támhle,“ mávl jsem rukou směrem k oné místnosti. Chlápek tam okamžitě vyrazil.

„To jste se ke mně přišli vymočit?“

*   *   *

Blondýna se zatvářila částečně pobaveně a zčásti znechuceně. Muž s orlím nosem jenom pohlédl k záchodu, v němž zmizel jeho parťák, a omluvně pokrčil rameny.

„Pamatujete si pana Koudu?“ řekla, aby odvedla pozornost od zvuků, které se skrz tenké dveře začaly ozývat ze záchodu. Jak říkám, v mém bytě bylo všechno, bohužel, příliš blízko.

„Nic mi to neříká,“ zavrtěl jsem hlavou zmateně. Tahle návštěva mě začínala celkem vytáčet.

„Takový menší, černé kudrnaté vlasy, vystouplé břicho, věčně dýmka v puse,“ vložil se do toho Orlí nos.

„Jasně, Zdeněk Kouda,“ vzpomněl jsem si, „odchytil mě minulý měsíc po přednášce o synkretických náboženstvích. Měl dobré znalosti brazilských magických rituálů. Takový zvláštní člověk se spoustou originálních názorů,“ dodal jsem.

„Heuréka,“ ozvalo se ze záchodu. V blondýnině tváři se objevilo čiré zděšení. Orlí nos znovu omluvně pokrčil rameny. Nastalé trapné ticho přerušilo spláchnutí. Za chvíli se otevřely dveře a padesátník proklouzl do koupelny, kde si v rychlosti umyl ruce.

„Tak co, vyřešeno? Letí s námi do Afriky?“ zeptal se bezelstně.

„Do jaké Afriky?!“ skoro jsem zařval překvapením.

*   *   *

„Pane doktore, jmenuji se Klára Chlumská a jsem z úřadu vlády. Pan Kouda pro nás pracuje na jednom delikátním případu, který se týká naší vojenské jednotky v Mali. Vyžádal si vaši spolupráci přímo na místě. Na vojenském letišti ve Kbelích na vás čeká armádní speciál, aby vás do Mali – tady s pány Hortem a Gibsonem,“ udělala krátkou pauzu, při které zpražila pohledem padesátníka, který, jak jsem pochopil, byl tím druhým jmenovaným, „dopravil.“

„Cože?!“ vypadlo ze mě. Nechápavě jsem sledoval obličej blondýny a čekal, kdy na mě začne vykřikovat něco o skryté kameře.

„Pokud se nepletu, jste expert na africkou magii a právě magie nám teď v Africe dělá poněkud potíže,“ řekla a z výrazu její tváře bylo jasné, že sama nevěří tomu, že přesně takovou větu vypustila z úst.

Opřel jsem se o stůl a měl jsem co dělat, abych se hystericky nerozesmál. Měl jsem pocit, že se mi v bytě zhmotnily halucinace metalového kytaristy zespoda, kterému někdo prodal opravdu špatné hulení.

„Pan Kouda se trochu obával, že z jeho nabídky nebudete úplně nadšený, takže vám mám vyřídit starou antropologickou zásadu, že není podstatné, zda něco funguje, nebo ne, ale zda na to lidé věří,“ udělala krátkou dramatickou pauzu a dodala: „A my vás potřebujeme na to, abychom pochopili, proč a jak lidé věří,“ řekla s přimhouřenýma očima, jak se snažila, aby ten proslov interpretovala správně. „A pak je tady samozřejmě věc velkorysého platu z fondů ministerstva národní obrany a nabídka, že ten váš grantík z Akademie věd můžu nechat prodloužit lusknutím jednoho prstu,“ dodala se sebevědomým úšklebkem.

„Jednoho prstu?“

„To je taková interní legrácka,“ usmál se pan Hort a pan Gibson k tomu řekl „Ups“, protože během blondýnina proslovu si začal hrát se soškami na mé polici, přičemž mu z jedné z nich upadl návlek na penis.

„Opatrně!“ vyjekl jsem. „To je soška Bakulgy, démona mužnosti. Za jeho urážku hrozí ztráta mužské síly,“ řekl jsem automaticky.

„Mužské co?“ odvětil Gibson.

„Bude z vás impotent,“ vysvětlila ochotně blondýna.

Padesátník zbledl a rozklepanýma rukama vrátil Bakulgovi návlek zpět na jeho neúměrně velký penis. Pan Hort jej přitom vyděšeně sledoval. Vypadalo to, že s vírou mají trošku problém i oba moji pánští návštěvníci.

*   *   *

Během hodiny jsem měl sbaleno. Do dvou velkých tašek jsem narval všechny knihy o africké magii, které jsem měl doma, nějaké sborníky z konferencí a pár výpisků z četby deníků různých cestovatelů, kteří se s tímhle tématem na černém kontinentu potýkali. S oblečením jsem problém neměl. Minulý rok jsem strávil půl roku na stáži v Brazílii při výzkumu tamních synkretických náboženství a pohyboval jsem se hodně po venkově i v pralese. Měl jsem na to slušnou výbavu trekingových bot, kraťasů i lehkých bund proti větru a nenadálým přívalům deště. Nakonec jsem do jedné tašky hodil pro štěstí i sošku Bakulgy, což Gibson dost ostražitě sledoval, a přibalil i svůj notebook. S trochou štěstí stihnu dopsat tu pitomou knihu.

*   *   *

O deset hodin později jsme rolovali v Bamaku, hlavním městě státu Mali. Oproti zmrzlé zimní Praze tu byl teplotní rozdíl skoro padesát stupňů. Slunce naštěstí zrovna zapadalo za obzor, ale i tak mě rozpálený vlhký africký vzduch praštil do hlavy. Gibson s Hortem to vyřešili tak, že si hned po přistavení schůdků k letadlu a otevření dveří vrazili cigarety do pusy a zapálili si. Já jsem nikdy nekouřil.

Vojenský speciál zastavil v odlehlé části letiště. Poznal jsem to podle toho, že na dohled byla jen malá strážní budka, nad níž se třepotala malijská státní vlajka se zeleným, žlutým a červeným pruhem. Na konci měla rozčepýřené okraje, takže červený pruh byl už mnohem tenčí než ty ostatní.

Sešli jsme dolů po schodech a naproti nám vyrazil vojenský džíp. Měl na sobě francouzskou vlaječku a vojenské maskování, ale seděli v něm dva civilové. Hubený černoch černý jak svědomí spartakiádního vraha a potom menší chlapík s vystouplým břichem, černými kudrnatými vlasy a hnědýma očima – Zdeněk Kouda.

Auto zastavilo těsně před námi, a to poměrně prudce. Přední kola se přestala točit sotva půl metru před Gibsonem. Černoch za volantem se buď naučil řídit minulý týden, nebo byl milovníkem adrenalinu.

Kouda seskočil z džípu a podal mi nadšeně ruku.

„Jsem rád, že jste na mou nabídku kývl. Doufám, že jste měl příjemný let,“ řekl a tvářil se přitom, jako bych byl jeho synovec, kterého právě propustili z vězení po dvaceti letech, a on se rozhodl mu ztracený čas vynahradit bazénem plným nahotinek.

„Cesta dobrá byla, ale tichá,“ zpražil jsem pohledem své dva společníky, kteří se už nasoukali do džípu. Naštěstí mi alespoň pomohli schovat do úložné části vzadu zavazadla.

„Mí hoši nejsou placení za poskytování informací, ale za jejich zjišťování. Všechno se dozvíte během asi půl hodiny. Pokud nejste cestou příliš unaven, rád bych, abyste se s naším problémem seznámil co nejdříve,“ prohlásil a naskočil zpátky na přední sedadlo spolujezdce. Sotva jsem se nasoukal dozadu do auta, černoch dupl na plyn a prudce se rozjel, jako by snad letadlům záviděl jejich zrychlení.

*   *   *

Poměrně plynule jsme prokličkovali Bamakem. Delší část cesty jsme projížděli okrajovými částmi plnými slumů. Město mělo skoro dva miliony obyvatel a stejně jako v Jižní Americe, na kterou jsem paradoxně zvyklý víc než na Afriku, i tady byla většina z nich napresovaná v chudinských čtvrtích. Víc než autům se tak náš řidič musel vyhýbat lidem a jimi taženým povozům. Nejnebezpečnější se ale ukázaly kozy, které měly evidentně pocit, že případnou srážku s autem musejí vyhrát ony. Navzdory jízdnímu stylu řidiče si to žádná z nich neověřila na vlastní kůži. Měl jsem pocit, že je mu to upřímně líto.

*   *   *

Jeli jsme sotva dvacet minut, když jsme se dostali do části města, kde nebyli stavebním materiálem rákos, bláto, plech a bedny od humanitární pomoci, ale beton, ocel a sklo. Na jedné křižovatce tu stál dokonce semafor a navíc k nelibosti našeho řidiče fungoval.

Tahle část Bamaka prozrazovala, že město zažilo lepší časy. Ty ale odešly spolu s posledním vojenským převratem a následným islamistickým povstáním. Vousáči s kalašnikovem v jedné ruce a koránem v druhé se rozhodli, že to nejlepší pro Mali bude šaría, tedy ženská obřízka, střílení bezvěrců, zákaz hudby a tance a jiné muslimské kratochvíle. Francouzi s Cizineckou legií v čele však zastávali opačný názor a dost razantně se v tisícových počtech postavili na stranu slabé malijské vlády. Tvrdé a rychlé útoky ve velkých městech spolu s leteckým bombardováním islamistických základen na venkově přinesly brzy vítězství a pro většinu Mali relativní klid. Islamisté zmizeli do hor, a pokud zůstali ve městech, tak se skrývali, s výjimkou občasných útoků na nenáviděné Francouze. Tedy nenáviděné. Obyčejní civilisté je měli rádi. Mnohem radši než islamisty. Jenže vousáčům byla vůle obyvatel ukradená. Důležité bylo, co si myslí jejich imám. Když přitom dostatečně srdnatě křičel „Alláh akbar“, šla vůle lidu stranou. Ostatně, to je základní vlastnost všech podobných fanatiků. Věří, že to, co je pro lidi nejlepší, se jim musí vysvětlit pomocí rozpálených hlavní samopalů.

Zastavili jsme před železnou bránou chráněnou před případným útokem sebevražedného atentátníka v autě napěchovaném trhavinami třemi betonovými zábranami, kolem kterých bylo potřeba pomalu prokličkovat. Francouzský voják u brány se sveřepým výrazem v očích nás ani neprohlížel. Kouda na něj jenom zamával, ukázal na svůj obličej a za moment se brána začala pomalu otevírat. Chvíle zběsilého manévrování a ocitli jsme se v samém srdci francouzské vojenské základny.

*   *   *

Projeli jsme jí skrz. Všude panovala uvolněná atmosféra. Francouzi měli dobojováno, islamisté byli zahnaní do děr a všichni si jen užívali klid poté, co válka skončila, a oni čekali na plány postupného stahování. Tedy všichni ne. Podle zpráv, které jsem si během letu našel na internetu, by tu mělo pár stovek vojáků zůstat jako záruka stability a zároveň výcvikoví instruktoři zdejší armády.

Zastavili jsme u jednopatrové bílé budovy s modrým pruhem na úrovni střechy. Moje francouzština byla sice stejně dobrá jako recepty Ládi Hrušky, ale že je to nemocnice, jsem poznal i tak. Stačil mi k tomu červený kříž nad nápisy u vchodových dveří. Proklouzli jsme s Koudou dovnitř. Zbytek posádky džípu nás nenásledoval.

Prošli jsme tichou chodbou, minuli několik zavřených dveří a nakonec skončili u lítaček se žlutým trojúhelníčkem se známým symbolem, který si do svého názvu vypůjčila nejedna metalová kapela.

„Biohazard?“

„Buďte v klidu. To je tu jen kvůli tomu, abychom odradili případné zvědavce,“ mávnul rukou Kouda a svým mocným břichem rozrazil nezamčené dveře.

Za nimi chodba pár metrů pokračovala a končila u dveří, které hlídali dva mlčenliví francouzští vojáci. Nechali nás bez problémů vejít dovnitř. Kouda za námi opatrně zavřel, jako by se snad bál, že ty tři chlapy na kapačkách probudí. Byla to zbytečná obava. Stačil letmý pohled, a pokud nevegetovali v komatu, tak v něčem, co se mu hodně blížilo. Každému stál u hlavy postele přístroj měřící životní funkce. Vypadalo to, že jsou stabilizovaní bez jakýchkoliv výkyvů.

„Sylvian Dubois, Alfred Decault a Petr Pavlík,“ ukázal postupně na jednotlivá lůžka. „Měli vycházku a vyrazili do města za holkama. Ráno je našla bamacká policie. Už byli takhle. Žádné zjistitelné zranění jako rána do hlavy nebo snad poškozené vnitřní orgány, žádný jed, žádná omamná látka. Poslali jsme vzorky jejich krve až do Paříže, ale i tam si na tom vylámali zuby.“

Při pohledu na dva francouzské a jednoho českého vojáka připoutané bezmocně na lůžku jsem začal propadat panice. Co já tu, proboha, vůbec pohledávám?

„Pane Koudo, já jsem sice doktor, ale mám doktorát z antropologie a religionistiky. Nejsem lékař,“ neodpustil jsem si trochu sarkasmu.

Kouda se na mě chápavě usmál a vytáhl z kapsy kousek látky, který mi opatrně podal. „Tohle svíral v ruce český voják,“ řekl, jako by se tím mělo všechno vyjasnit.

Vzal jsem látku opatrně do dlaní rozbalil ji.

„Vypadá to jako grigri, nějaká kost, nejspíš hadí, sušené byliny, už dost rozpadlé, a nějaký prach. Tipuji, že z nějakého hrobu nebo posvátného místa. Na Haiti nebo v Louisianě bych řekl, že nějaký druh vúdú, ale tady to bude dílo nějakého kněze Vodunu nebo šamana, který dlouho pobýval v Beninu nebo Nigérii. Víc vám k tomu neřeknu. Pošlete to také na analýzu, třeba je v tom přírodní jed, který to všechno způsobil,“ pokrčil jsem rameny.

„To už jsme udělali a bylo nám to k ničemu,“ ozval se za námi rázný hlas. Chlap, kterému patřil, byl vysoký urostlý řízek v české uniformě, přes kterou měl navlečený lékařský plášť. Moc mu neseděl, takže ho nejspíš jenom někde popadl a nasadil.

„Major Kašpar, lékař české mise,“ představil nás Kouda.

„Říkejte mi Lukáši, nesnáším formality,“ zašklebil se urostlý chlapík a napřáhl ke mně svou ruku. Měl zatraceně pevný stisk. Nebyl jsem na to zvyklý. Akademici většinou tiskli ruce tak nějak mdle, jako by jim to připadalo trapné. Navíc stisk okamžitě pouštěli a schovávali hned ruku do kapsy. Lékař jako by si naopak chtěl to spojení dvou neznámých lidí vychutnat.

„To, co držíte v ruce, ale není ta hlavní záhada. Horší je, že mají všichni na hrudi zranění, která se odmítají hojit,“ řekl, když mou ruku konečně pustil. Popošel k českému vojákovi, sundal z něj lehkou přikrývku a pak odkryl bílou nemocniční košili, do které jej navlékli. Na hrudi vojáka se vyjímal čtverec gázy přilepené pevně k tělu. Major jednu její část opatrně odlepil, a poskytl mi tak pohled na změť jizev propletených mezi sebou v malém nepravidelném kruhu. Teprve po chvíli jsem v té změti objevil vzorec. Šlo bezesporu o nějaký symbol. Těžko však mohl znázorňovat něco konkrétního, podstatný byl spíš celkový dojem, který vyvolával. Jednotlivé jizvy okolo sebe proudily v pravidelných vzorech. Působilo to na mě trochu jako pavučina, ale pavouka, který měl smysl pro detail a konceptuální umění.

„Ti ostatní to mají taky?“ zeptal jsem se.

„Ano. Na chlup stejné. A pokud jste si všiml, tak to vypadá, jako by se jim to teprve před pár hodinami zahojilo. Přitom tu leží už druhý týden. Průměrně jednou za den to začne krvácet. Nic na to nepomáhá. Jednoho jsme zašili a akorát se to zhoršilo. Popraskala mu kůže, stehy přes noc povolily a tělo je vypudilo. Nikdy jsem nic takového neviděl, stejně jako francouzský personál, který tady slouží. Přivezl jsem sem i tři doktory z Lékařů bez hranic, kteří mají základnu na okraji města. Jeden se akorát pokřižoval, ale nikdo neví, co s tím,“ pokrčil rameny major Kašpar.

„Připomíná vám to něco?“ promluvil po čase Kouda, když mě nechal chvíli vynadívat.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nikdy jsem nic takového neviděl. Alespoň si to nepamatuji. Vyfotím si to a zkusím se na to podívat v klidu,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy mobil. Udělal jsem pár fotek a pak ještě požádal majora, aby mi pro jistotu ukázal jizvy obou Francouzů. Nafotil jsem si i je. Potom je lékař zase pečlivě zalepil a přikryl.

„Jestli mě omluvíte, musím se jít připravit na noční akci. Francouzská rozvědka chystá zátah na skupinku islamistů, která se má skrývat v tovární čtvrti na okraji Bamaku. Musí mít v záloze lékaře a já si vytáhl kratší sirku,“ usmál se a na rozloučenou nám oběma postupně stiskl ruce.

*   *   *

Když lékař odešel, vyrazili jsme pryč i my. Kouda mě doprovodil před nemocnici, kde si až sakrálně nacpal do dýmky tabák a pak jej s uspokojením zapálil. Promluvil až po třech mocných šlucích.

„Fascinující, že?“

Znělo to, jako by na pokoji neměl tři chlápky v komatu, ale objevil smečku vakovlků. Na to nešlo nijak reagovat. Jen jsem rozpačitě pokrčil rameny.

„Dostali se určitě do křížku s někým, kdo praktikuje magické rituály, ale stejně pořád nevím, jak bych vám mohl pomoci. Magie je záležitost sugesce, má vliv jen na ty, kteří na ni věří, a ti chlápci rozhodně nejsou pod vlivem nějaké sugesce. Tady musí působit nějaké objektivní faktory, na které jste dosud nepřišli.“

Kouda jen pokrčil obočím, jako by přesně takovou odpověď čekal, a nevím proč, ale považoval ji za zábavnou.

„Uvažujete jako vědec, ne jako detektiv.“

„Detektiv?“

„Jistě, detektiv. To totiž já a mí společníci jsme. Tedy přesněji řečeno, já jsem právník, ale ve své praxi se specializuji na netradiční případy, které potřebují nejen zastupování u soudu, ale i vyšetřování. Proto zaměstnávám Gibsona s Hortem. Jsou to bývalí policisté. Armáda si nás najala právě kvůli vyšetřování. Nelíbí se jim, že jeden z našich statečných chlapců je v komatu a oni nevědí proč a kdo za to může. Umíte si představit titulní stránky novin, až bude muset ministr obrany s pravdou ven?“

„Ale já nejsem detektiv…,“ zamračil jsem se na něj a cokoliv jsem měl v úmyslu dál říct, jsem vypustil do ztracena. Navzdory mé zarputilosti mi začínalo pomalu docházet, kam vlastně míří.

„Když najdeme toho, kdo jim to způsobil, najdeme určitě způsob, jak je uzdravit. Takže se nebojte, já po vás nechci, abyste našel protikouzlo, ale abyste mi pomohl najít toho, kdo jim to udělal. Pan Gibson už z něj to protikouzlo vymlátí, věřte mi,“ zašklebil se tak, že mi přeběhl mráz po zádech.

*   *   *

Když dokouřil dýmku, předal mě Kouda svému řidiči. Ten mě odvezl jen pár metrů od nemocnice k třípatrovému domu. Nejspíš šlo o zařízení pro krátkodobé ubytování hostů na základně. Od francouzského vojáka na recepci jsem si vyzvedl klíče a pak mi náš bezejmenný řidič pomohl odnést věci do pokoje.

Zkusil jsem padnout na postel a spát. Nešlo to. Tak jsem si vybalil věci, otevřel počítač, stáhl do něj fotky z telefonu a chvíli civěl na spleť jizev. Naprosto nic mi to nepřipomínalo. Vytáhl jsem všechny knihy, které jsem si vzal ze svého pražského bytu, a jal se prohledávat stránku po stránce, jestli někde nenarazím alespoň na zmínku o něčem podobném. Nakonec jsem se přesunul i s knihami na postel a nevím ani jak, ale usnul jsem.

*   *   *

Vzbudil jsem se ne zrovna vlastním přičiněním. Nade mnou stál Gibson a dost razantně mě svíral za ruku a třásl mnou. Otevřel jsem oči. Venku ještě vládla tma. Zrak mi padl na Zápisky cestovatele po Africe západní a jeho zkušenost s vírou obyvatel zdejších od Karla Winkelhöfera. Byl to slušný tlustopis, takže mě napadlo, že bych s ním mohl bývalého policajta praštit, aby s tím třesením už přestal.

„Vstávejte,“ řekl, když zjistil, že jsem otevřel oči.

„Jestli máte zase potřebu, tak záchod je vzadu. Kvůli tomu jste mě budit nemusel,“ zabručel jsem.

Gibson pobaveně zatřásl hlavou.

„Máme další komatózní exempláře. Kouda na vás čeká v nemocnici.“

*   *   *

V nemocničním pokoji, kam mě Gibson zavedl, bylo zatraceně plno. Stáli tam nejen Kouda a major Kašpar, ale i jeden francouzský lékař a dva vojáci. Poznal jsem uniformy Cizinecké legie a podle množství frček šlo nejspíš o důstojníky. Mluvili spolu francouzsky a já nerozuměl ani slovo.

Kouda mě ostatním ani nepředstavil. Rovnou mě chytil za rameno a zavedl ke čtyřem postelím. Každá už měla svého pacienta. Ani jeden z nich nebyl voják. Podle mohutných vousů šlo o islamisty.

„Hoši z legie dnes měli ulehčenou práci. Když vtrhli do bytu, našli tam tuhle partu už takhle,“ zašeptal a pak něco francouzsky prohodil k ostatním. Jeden z legionářů vytáhl z brašny, kterou měl přes rameno, plastový sáček. V něm bylo další grigri.

„Mohl bych to vidět?“ zeptal jsem se.

Kouda se chvíli dohadoval s legionářem, který nakonec vzal do ruky papírový kapesník a s jeho pomocí otevřel plastový pytlík, jehož obsah vysypal na stolek. Nejspíš byl opatrný kvůli případným pozůstatkům DNA.

Bylo to opravdu další grigri. Jeho složení bylo stejné jako u vojáků. Na chlup stejně vypadaly i ornamenty, které měli islamisté na hrudi.

„Chci vidět ten byt, kde je Francouzi vyhmátli,“ řekl jsem.

Advokát pokýval hlavou: „Zítra se domluvím s francouzskou rozvědkou, aby nás tam odvezli.“

„Musíme tam teď. Opravdu,“ řekl jsem a myslím, že jsem do svých slov dal natolik dostatečný důraz, aby mi Kouda vyhověl.

Následovala několikaminutová hádka ve francouzštině s oběma důstojníky. Podle toho, jak ten vyšší z nich rezignovaně mávnul rukou, mi došlo, že můj současný šéf ji vyhrál.

*   *   *

Během dvaceti minut jsem seděl v džípu, který nás vyzvedl z letiště. Měl i stejného řidiče. Jen Kouda chyběl. Místo něj seděl vepředu mladší z legionářů, s nimiž jsem se setkal v nemocnici. Pánové Hort s Gibsonem dorazili v neprůstřelných vestách bez označení. Přes ně měli vesty, kterým se, jak jsem později pochytil, říká taktické, se spoustou kapes. Oba měli za pasem pistole, každý dvě, a Hort navíc v ruce držel náhradní neprůstřelnou vestu.

„Pro vás. Prý jestli se vám něco stane, máme po prémiích,“ usmál se a pomohl mi obléct se do vesty. Poprvé v životě jsem měl na sobě něco takového.

Džíp se prudce rozjel. Navzdory předchozí zkušenosti jsem to nečekal. Praštil jsem se čelem do opěradla řidiče a vypadl mi z ruky batůžek, který jsem si rychle sbalil ve svém pokoji. Obsahoval pár propriet, které se nám mohly hodit. Ohnul jsem hřbet a šmátral po něm. Prudká zatáčka, narazil jsem do batůžku, a protože nebyl zavřený, všechno se rozsypalo po podlaze.

„Pomůžu vám,“ sklonil se i Gibson, který seděl vedle mě. V neprůstřelné vestě mu to šlo stejně špatně jako mně.

Chvíli šmátral po podlaze, ale pak ztuhnul a vrhl na mě vyděšený pohled.

„Máte Bakulgu?“ usmál jsem se a Hort, kterému došlo, proč Gibson tak zbledl, se hlasitě rozesmál.

*   *   *

Když jsme po tři čtvrtě hodině dorazili na místo, začínalo svítat. Šlo o tovární čtvrť na konci města. Tedy bývalou tovární čtvrť. Podle stavu budov se tu něco naposledy vyrábělo, ještě když JFK proháněl na mafiánských večírcích holky. Pilíře továrních hal zrezivěly, skla v oknech zmizela, ať už je někdo odstranil a použil, nebo prostě vymlátil, a příjezdové cesty zarostly trávou a křovinami. Jenže opuštěné to tu nebylo ani náhodou. Do prázdných budov se nastěhovali lidé. Uprchlíci, lidé mimo zákon nebo prostě chudáci, kteří neměli ani na tu chýši z krabice od humanitární pomoci.

*   *   *

Zastavili jsme na odlehlejším místě pod rozkošatělou akácií. Řidič si položil na sedadlo spolujezdce kalašnikov, zapálil si cigaretu (při řízení kupodivu nekouřil) a mrknul na nás na rozloučenou. Legionář si upravil zelený baret a vyrazil ostrým krokem vpřed. Prošli jsme okolo první haly. Skrz prázdné otvory po dveřích jsem viděl, jak se místo proměnilo ve fascinující sídliště. Lidé, včetně kompletních rodin, si tu zabrali svůj kousek prostoru, který papírovými krabicemi nebo prostě jen kusem špinavé plastové fólie rozdělili, aby si vytvořili soukromí pro bydlení. Jediný, kdo už byl vzhůru, byly ženy, které udržovaly malá ohniště a chystaly snídaně pro své rodiny. Nikdo si nás nevšímal. Jako bychom byli neviditelní. Mí společníci se chovali úplně stejně. Legionář i Gibson s Hortem prostě míjeli bídu tohohle světa, aniž by jim stála byť jen za zvědavé mrknutí. Nejspíš si na ni zvykli jako na zdejší nutný kolorit.

Afričané na tom byli stejně, co se týkalo mužů v neprůstřelných vestách.

*   *   *

O tři haly později jsme dorazili k budově, která dřív sloužila jako dělnická ubytovna. Byl to vlastně takový obrovský čtyřpatrový činžák. Tady nejspíš bydleli ti bohatší nebo prostě dravější. U vchodu, v němž chyběly dveře, ležel nějaký černoch.

„Mrtvý?“ zeptal jsem se.

„Smrdí katou, takže je jenom zfetovaný,“ mávnul rukou Hort a překročil ho.

Kata nebo spíš khaat či čat je metla Afriky, rostlinná droga, jejíž účinky jsou podobné jako u amfetaminu nebo klasické extáze. Mistři obchodu s tímhle svinstvem byli Arabové. V Jemenu na tom jel snad každý třetí chlap. Tuhle rostlinu jsem znal moc dobře. Jako každá přírodní droga hrála svou roli v magických rituálech. V Súdánu jsem ji jednou vyzkoušel s nějakým americkým psychonautem, který zcestoval celý svět, aby otestoval všechny drogy na zeměkouli. Měl jsem z toho noční můry ještě týden.

Propletli jsme se až do čtvrtého patra a nakonec jsme se dostali do bytu s vyraženými dveřmi. Měl jenom dva malé pokoje a skoro žádné vybavení. Jen pár dek na zemi, odhozený korán s jasně viditelným otiskem vojenské boty, jak na něj někdo při zátahu šlápl, a pak dva džbány s vodou. Nic víc.

„Tak fajn, počkáme tady,“ řekl jsem a našel si v rohu zadní místnosti místo, do kterého jsem se usadil. Z batohu jsem vytáhl African Magic: Traditional Ideas that Heal A Continent, abych čekáním úplně neztrácel čas.

Myslím, že jsem tím své společníky vyvedl z míry.

„Doktore, číst jste si mohl v kasárnách,“ zavrtěl hlavou Hort.

„To ano, ale to bych přitom nemohl čekat na sběrače zbytků,“ usmál jsem se na něj a natáhl si nohy, abych se cítil pohodlněji.

Chtěl jsem původně oběma vrátit to jejich tajnůstkaření v letadle, ale francouzský legionář vypadal příliš drsně a dost netrpělivě, takže jsem se pustil do vysvětlování.

„V magickém světě jsou mistři a začátečníci. Ti druzí nemají moc velkou víru ve svá kouzla, a tak si musí pomoci tím, že se snaží zajistit si co nejsilnější volty, tedy magické předměty a ingredience. V evropském čarodějnictví šlo klasicky třeba o provaz z oběšence. V africké magii, když se nějakému velkému šamanovi povede silné kouzlo, pak tihle sběrači seberou všechno, co po něm zůstalo. Třeba zub z magicky zabité mrtvoly nebo rovnou její srdce, zbytek grigri nebo třeba jenom prach z místa, kde se kouzlo provedlo. Věří, že tím získají kus moci velkého šamana. Má to účinek i na ty, na které je kouzlo sesláno. Prostě řeknou, že je tam zub z mrtvoly, kterou zabil prokletím velký šaman, a v tu chvíli věří kouzlu každý,“ řekl jsem.

„Ale co my s takovými příštipkáři?“ zeptal se Gibson.

„Pokud sem někdo půjde sebrat zbytky po kouzlu velkého šamana, pak jedině člověk, který ví, že se tu to kouzlo provedlo a kdo jej provedl, ne?“

„No jasně,“ rozzářil se Hort, „v podstatě staré známé rčení, že pachatel se vrací na místo činu, ale nejde o pachatele, nýbrž o informátora.“

„Přesně. Tedy doufejme, že to tak bude,“ pokrčil jsem rameny.

„Dobře, nebudeme tu zaclánět, půjdeme to obejít a schovat se do zálohy,“ řekl Gibson česky a pak nejspíš to samé ve francouzštině sdělil našemu novému společníkovi. Ten pokrčil rameny, sedl si vedle mě a z pouzdra vytáhl pistoli, kterou odjistil a položil na dosah. „Bonne nuit,“ řekl a ať už to znamenalo cokoliv, zavřel oči a zklidnil dech. Nejspíš mu došlo, že nás čeká dlouhá šichta.

A čekala.

*   *   *

Přečetl jsem asi dvě stě stránek a začínal si vyčítat, že jsem si nevzal nic tlustějšího, když se dveře do bytu rozevřely. Aby nás nikdo nemohl překvapit, dali jsme za ně po odchodu Gibsona s Hortem džbán s vodou. Nádoba se převrhla a chvíli se kutálela po místnosti. Zaklapl jsem knihu a podíval se na legionáře. Celou dobu vypadal, že spí, ale najednou naprosto čile chytil pistoli a vyskočil na nohy. Gestem mi naznačil, abych byl potichu.

Nic jiného jsem stejně neměl v plánu.

*   *   *

Sběračů bylo nečekaně víc. Poznal jsem to podle kroků. Muselo jít nejmíň o tři chlapy.

„L^achez vos armes!“ zařval legionář a vtrhl do vedlejší místnosti.

Odpovědí mu byla dávka ze samopalu.

*   *   *

Kulky přiletěly až do místnosti, ve které jsme se skrývali, a zavrtaly se do zdi po mé levé ruce. Francouz stihl třikrát vystřelit, ale pak spadl na záda s hromovým dopadem. Z nohy mu tekla krev.

„Alláh akbar!“ zařval někdo za zdí.

„A kurva,“ zaklel jsem.

*   *   *

Doběhl jsem k němu, chytnul ho za levou ruku a táhl ho co nejdál od dveří.

„Ratatatata!“ rozeřval se znovu samopal. Tentokrát se do zdi zavrtalo mnohem víc kulek. Bylo to poprvé v životě, co po mně někdo střílel, ale kupodivu jsem se nebál. Zatnul jsem zuby a podařilo se mi Francouze posunout o dva metry dál.

„Alláh…,“ rozeřval se chlápek se samopalem, který doběhl ke dveřím do druhé místnosti. Šlo o islamistu v typickém oděvu: černé kalhoty, černé triko a dlouhý vous. V ruce držel samopal. Nebyl to kalašnikov, ale byl mu hodně podobný. Nejspíš nějaká africká svérázná kopie.

„Merde,“ odvětil legionář a poslal mu do hrudi pět výstřelů.

„… akbar,“ zachroptěl muslim a na černém triku mu rozkvetla červená pivoňka. Podlomila se mu kolena, ale přitom zmáčkl spoušť. Naštěstí se kulky zavrtaly do stropu. Pak samopal utichl a skončil na podlaze spolu s umírajícím.

*   *   *

Z vedlejší místnosti se ozvaly rozčílené arabské hlasy. Nejspíš se dohadovali, kdo je na řadě vyzkoušet Francouzovu rychlost. Legionář na tom byl špatně. Krev z nohy mu tekla proudem a obličej měl stále bledší. Odtáhl jsem ho dál do místnosti. Přitom jsem se pořád držel za ním, abych mu nebránil ve výhledu a tím pádem ve střelbě.

„Sakra, rozumíte anglicky?“ zeptal jsem se jazykem Shakespearovým.

„Sakra že jo,“ zašklebil se. „Umíte střílet?“ dodal.

„V životě jsem to nedržel v ruce,“ zatřásl jsem hlavou.

Do zdi vedle nás se zavrtal další roj kulek.

„Alláh akbar! Alláh akbar! Alláh akbar!“ vyřvávaly hlasy za zdí. Nejspíš si hoši dodávali odvahu k útoku. S hrůzou mi došlo, že tam musí být ještě nejmíň čtyři.

„Tak budete mít premiéru, protože za chvíli ztratím vědomí,“ hlesl slábnoucím hlasem.

Tlačil jsem mu levou rukou na ránu na noze, ze které prýštilo nejvíc krve, ale vypadalo to, že mu to moc nepomáhá. Potřeboval pořádně obvázat. A operovat.

„Rychle, už vidím rozmazaně,“ špitl legionář a vrazil mi do ruky svou pistoli. Byla horká.

Z vedlejší místnosti se ozvaly nějaké neidentifikovatelné arabské výkřiky a pak se semlela spousta věcí naráz.

*   *   *

Přiletělo hejno kulek. Některé mě minuly hodně zdaleka, u jiných jsem měl pocit, že mi prosvištěly těsně kolem hlavy, a další mě prostě zasáhly. A nejen mě.

*   *   *

Možná o něco dřív nebo snad v ten samý okamžik jsem zmáčkl spoušť pistole. Vyšel výstřel. A pak další a další. Prvnímu chlapovi se rozprskla hlava. Cákance krve, kousky kůže a kostí z ní vyletěly do prostoru. Věděl jsem, že za to mohla moje střelba. Mířil jsem mu na břicho, ale pistole mi v ruce poskočila a hlaveň se zvedla o pár centimetrů výš.

Na druhého chlapa jsem už nestačil vystřelit. Kulky z jeho samopalu se mi zavrtaly do neprůstřelné vesty a praštily mnou o podlahu. Několik zásahů schytal i legionář.

Jenže pak chlap odletěl. Tlaková vlna jej odmrštila snad tři metry do dálky a praštila s ním o zem. A nešlo jen o tlakovou vlnu. Ve vedlejší místnosti totiž vybuchl granát a jeho střepiny rozmetaly na kaši naprosto vše v dosahu.

Na chvíli jsem omdlel.

*   *   *

Probral jsem se a uviděl Gibsonův obličej. Kupodivu se mi teď nezdál tak odpudivý jako dřív. Skláněl se nad Francouzem a vytahoval z něj prázdnou injekci. Ten měl nohu obvázanou tlakovým obvazem a byl při vědomí, ve tváři sice bledý, ale jinak se zdál být docela v pořádku.

„Prý jste jednoho z nich dostal ranou přímo mezi oči,“ mrknul na mě Gibson spiklenecky. Mělo to být ocenění, ale já se moc dobře necítil. Sakra, zabil jsem chlapa.

Gibson, jako by mi četl myšlenky, se na mě povzbudivě usmál. „Ty lidi jsou strašný šmejdi. Odkráglovali by vás a ještě by z toho měli erekci. Hlavně žádný výčitky,“ prohlásil a pak něco řekl francouzsky. Legionář chápavě zakýval hlavou.

Vstal jsem a ucítil bolest v hrudi. Naštěstí všechny kulky určené mé maličkosti skončily v neprůstřelné vestě, ale i tak mě pěkně pohmoždily. Netušil jsem, že to i přes vestu tak strašně bolí.

„Tohle asi nebyli ti vaši sběrači, co?“ zeptal se mě sarkasticky Hort.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nevadí, i tak máme nějakou stopu,“ mávnul rukou.

„Jakou?“ zeptal jsem se, ale Hort jenom zavrtěl hlavou, jako by to bylo téma, které probereme později. Pak se prostě zvedl a odešel pryč.

*   *   *

O půl hodiny později dorazila kavalérie. Dům se najednou zaplnil snad dvěma rotami výsadkářů Cizinecké legie. Na nosítkách odvezli zraněného kolegu a prohledali celý dům od střechy až po sklep. To už jsme tam ale nebyli. Pokud tady někde slídili sběrači magických zbytků, byli dávno pryč. Vyrazili jsme ven. U vchodu pořád ležel milovník katy. Tentokrát byl ale vzhůru. Jeho mysl ovšem bloudila někde hodně daleko.

Prokličkovali jsme mezi zvědavými domorodci, kterých se před domem srotilo pár desítek, a došli až k našemu autu. O něj se opíral Kouda a kouřil dýmku. Vypadal, že je vážně rád, že mě vidí.

„Jste v pořádku?“ zeptal se opatrně.

Pokýval jsem zaraženě hlavou. Navzdory tomu, že jsem málem umřel a zabil jsem člověka, jsem se cítil vlastně neuvěřitelně v pohodě.

„Půl hodiny jsem řval na velitele základny. Vůbec nevěděli, že se jim tu toulá ještě jedna skupina. Když jsem vás najímal, rozhodně jsem vás nechtěl vystavit takovému nebezpečí,“ dodal ještě. Vypadalo to, že si tenhle proslov předem pečlivě připravil.

Chtěl jsem ho znovu ubezpečit, že jsem v pohodě, ale pak jsem si všimnul, že vzadu v autě se něco pohnulo.

„Co to…?“ řekl jsem a vyrazil blíž.

Ležel tam svázaný islamista. Měl na těle několik ošetřených zranění a roubík v puse. Tenhle ovšem, na rozdíl od těch, které jsem při boji viděl zemřít, byl stoprocentní černoch.

„Naše stopa,“ poplácal mě po rameni Hort, který se tu najednou objevil. To kvůli tomu zmizel dřív, než dorazili Francouzi. Jeden z ozbrojenců přežil výbuch granátu, když jim Hort s Gibsonem vpadli do zad. A teď se svíjel v nákladním prostoru našeho džípu.

„Tak jedem,“ zavelel Kouda a sedl si na sedadlo spolujezdce.

Tentokrát jsem byl na ostrý start a prudké zatáčky připravený.

*   *   *

Zastavili jsme u břehu Nigeru. Zátočina se skrývala v hustém porostu na okraji prašné cesty, kterou – podle toho, v jakém stavu byla – nikdo moc nejezdil. Gibson s Hortem vyskočili z auta, otevřeli zadní dveře a svalili chlápka na zem. Trošku přitom zaúpěl.

„Možná, že tohle bude o něco horší než to, co jste dosud zažil,“ přitočil se ke mně zezadu Kouda.

„Cože?“

„Musíme ho vyslechnout a musíme to udělat efektivně. Proto ho máme my a ne Francouzi. Víte, jak to je, jsou armáda, mají své předpisy na všechno, hlavně na výslechy za přítomnosti advokátů. A advokáti dovedou být otravní, věřte mi,“ usmál se pod vousy právník.

„Budete ho mučit?“

Ta představa se mi nezamlouvala.

„To záleží na tom, jak moc bude sdílný,“ pokrčil rameny Kouda a pak na černocha zařval něco francouzsky. Ten si jenom odplivl do prachu, načež následoval kop od Jana Gibsona. Těžká bota rozrazila Alláhovu bojovníkovi ret a nejspíš přišel i o nějaký zub.

„Cigaretu?“ ozval se za mnou řidič. Úplně mě to vylekalo.

„Vy mluvíte česky?“

„Jasňačka. Studoval jsem na Karlovce zemědělství. Skvělý časy. Jeden černoch v Praze na tisíc studentek, no neber to,“ zakřenil se a podal mi ruku: „Geoffroy,“ představil se.

„Tomáš Kosek,“ stiskl jsem ji.

„Vím, že vy v Česku máte úplně jiné standardy chování a cítění než tady pánové Gibson, Hort a Kouda, ale ten chlap je stvůra. Chtěl vás zabít. A nejen vás. Tyhle svině zplundrovaly moji zemi a jsou schopné zplundrovat i jakoukoliv jinou jenom kvůli svému pošahanému náboženství,“ odplivl si.

„Áááá!“ zařval islamista, kterému Gibson právě odřízl kus nosu, a Geoffroy si konečně zapálil.

„Vážně si nedáte?“

Zavrtěl jsem hlavou a fascinovaně sledoval, co všechno Gibson s tím svým nožem dokáže. Zajímalo by mě, jaký druh policisty vlastně byl, protože tohle jistě nebyl běžný postup české kriminálky. Odřezávání proužků kůže z rukou vyslýchaných je určitě něco, co by se dřív nebo později dostalo do Blesku.

*   *   *

„Pane doktore, mohl byste nám pomoci s výslechem?“ zavolal Kouda naším směrem. Geoffroy mě poplácal po rameni. Na mou psychiku to mělo nečekaně uklidňující účinek.

„Zdá se, že náš muž je připraven podělit se o informace. Máte nějaké otázky?“ ponoukl mě Gibson a zašermoval islamistovi před očima nožem. Úplně mě z toho zabolely bulvy.

„Dostali jste se někdy do křížku s nějakým šamanem nebo šamankou?“ zkusil jsem a Kouda moje slova rovnou překládal do francouzštiny. Černoch se ale jen vzdorovitě ušklíbl.

Gibson se usmál, levou rukou mu rozevřel jedno oko a přiblížil mu špičku nože snad na milimetr k bulvě. Hort přitom vyslýchaného držel, aby se necukal, a francouzsky mu něco říkal.

Muž se začal vyděšeně třást a v jeho rozkroku se objevil velký temný flek. Islamista se počůral.

*   *   *

„Poslouchali šajtána, nechtěli se klanět Alláhovi. Museli jsme je zabít,“ tlumočil Kouda mužův výkřik. Zdá se, že s tím flekem v rozkroku ztratil nejen důstojnost, ale i vzdorovitost.

„Kde se to stalo?“ zeptal jsem se.

„Spousty, zabili jsme jich spousty. Alláh to nařizuje. Je to správné,“ řekl a Gibson mu zabodl nůž do nohy. Netuším, jestli kvůli rozdílným pohledům na to, co je a co není správné, nebo proto, že neodpověděl na mou otázku. Černoch se chvíli svíjel, křičel a z očí se mu řinuly slzy, ale pak mu Kouda položil mou otázku znovu. Odpověď mě příliš nepotěšila.

„Karuta, Swambi, Mbombo, Kulanta, Džabura…,“ vyjmenovával islamista a Hort si jména těch míst naťukával do telefonu. Geoffroy stojící kousek od mě přitom rozmačkal cigaretu, kterou si chtěl zapálit poté, co dokouřil předchozí. Tabák z ní se rozsypal do jemného prachu tvořícího zdejší půdu. Niger se příliš dlouho nevylil z břehů.

„V těch vesnicích měli pohanské šamany a šamanky. Muže jsme zastřelili, ženy ukamenovali. Dívky a děti jsme prodali,“ říkal a vypadal přitom, jako by na sebe byl pyšný.

„Přežil někdo z nich? Nechali ve vesnicích i živé?“ tlumočil Kouda můj další dotaz.

Tentokrát černoch zavrtěl hlavou. „Jen děti a některé mladé ženy. Prodali jsme je súdánským obchodníkům. Je to pro ně dobré. Koupí je muži, co slouží Alláhovi. Dobré pro jejich duše,“ tlumočil mužovy odpovědi advokát. Nevypadal, že ho to vyvedlo z míry. Alespoň ne tak jako mě a Geoffroye.

„Potřebujete ho ještě?“ vyštěkl náš řidič.

„Ještě bych potřeboval vědět, jestli se k němu nedostaly informace, že by někdo z těch otroků uprchl.“

Islamista na otázku zavrtěl hlavou.

„V tom případě nám už asi víc nepomůže, můžeme ho vrátit Francouzům,“ pokrčil jsem rameny. Hort, Gibson i Kouda najednou ztuhli a dívali se za mě. Také jsem se otočil. To, na co tak vyjeveně zírali, byl Geoffroy. Měl ruce zatnuté v pěst a vypadal, že mě každou chvíli praští.

„Myslím, pane doktore, že Francouzi nejsou ti, kteří by měli našeho svědka dostat do rukou. Měli by zbytečně moc otázek. Například proč má na sobě kromě zranění z boje také řezné rány. Myslím, že bude lepší předat ho malijské spravedlnosti,“ řekl Kouda, a přestože mluvil na mě, jeho proslov mířil k řidiči.

„A malijská spravedlnost je shodou okolností tady. Pan Geoffroy je zaměstnancem ministerstva vnitra Mali, a i když nám pomáhá jako řidič, tak technicky vzato je to styčný důstojník malijské vlády pro naše aktivity zde. Takže…,“ Kouda se zhluboka nadechl a jeho proslov zněl ještě mnohem formálněji než před chvílí, „… jménem Ministerstva obrany České republiky předávám tohoto zajatce vládě státu Mali.“

A tím bylo pro Koudu, Gibsona a Horta vše vyřešeno. Jako na povel se sebrali a vyrazili k našemu autu. Gibson mě přitom nekompromisně chytl kolem ramen, stiskl mi ruku tak, že jsem se nemohl hnout jiným směrem, než mi dovolil, a odmanévroval mě pryč. Chtěl jsem protestovat, něco říct, namítnout nějakou velkou frázi ve stylu „nejsme jako oni“, ale pak jsem si vzpomněl, jak náš zajatec mluvil o znásilňování, vraždění a prodávání lidí do otroctví a přitom měl v očích hrdost, že splnil úkol, který mu dal sám Bůh. Tedy Alláh. Myslím, že být to moje země a lidé v Česku, tak bych se taky zachoval jako Geoffroy.

Ale ten křik, který trval určitě dobrou půl hodinu, ten z hlavy jen tak nedostanu.

*   *   *

„Tak co? Dáme na základně chlazené pivko?“ byla první věta, kterou náš řidič řekl, když se vrátil k autu. Cestou se musel zastavit u řeky, protože měl vydrhnuté rukávy a jejich okraje mokré od vody. Bylo jasné, proč si ty ruce drhnul.

*   *   *

Je fakt, že jestli jsem po něčem opravdu intenzivně toužil, tak to rozhodně bylo chlazené pivo. Hodně chlazených piv. Možná i nějaký ten rum. A pak si lehnout a spát. Spát tak dlouho, abych po probuzení považoval celý dnešní den jenom za sen. Zlý sen.

„Sakra, ta kniha. Musíme se vrátit,“ řekl jsem po asi půl hodině jízdy zpátky k základně.

„Cože?“ vyhrkli téměř zároveň Gibson s Hortem.

„Já vím, je špatná, z půlky vylhaná a neprošla recenzním řízením, ale nedočetl jsem ji. Nesnáším nedočtené knihy,“ odpověděl jsem a připadal si přitom trošku trapně. „A taky by tam mohly být nějaké informace, které potřebujeme. Párkrát se tam objevily symboly podobné těm, co měli ti chlápci na hrudi,“ dodal jsem, abych nevypadal jako úplný pitomec. Trošku jsem kecal. Jenže já fakt nesnášel nedočtenou knížku, a to i tu úplně nejblbější.

„Jak daleko jsme od tovární čtvrti?“ zeptal se Kouda.

Geoffroy se podíval na svou GPS navigaci na palubní desce: „Dvacet minut.“

„Ok, pojeďme pro tu knihu.“

*   *   *

Tentokrát jsme zastavili přímo před vchodem domu, kde jsem zabil člověka. Dav se už dávno rozešel. Vyskočil jsem z auta jako první a hnal se dovnitř, ale Gibson mě zadržel.

„Jdu s vámi. S vaším štěstím tam bude čekat sebevražedný atentátník,“ řekl a v ruce svíral neprůstřelnou vestu, kterou mě donutil si obléknout.

Překročili jsme starého známého u vchodu, který znovu nehybně ležel v kataovém rauši, a vyrazili nahoru po schodech. Cestou jsme potkali čtyři černošky, které o něčem debatovaly v bambarštině. Při pohledu na Gibsonovy pistole za pasem sklopily zraky a uhnuly nám z cesty.

Francouzi přelepili byt žlutou páskou a zapečetili dveře. Ovšem vzhledem k tomu, že v jejich spodní části byla díra velikosti Bruntálu, neměli jsme problém jimi prolézt i v neprůstřelných vestách.

Byt vypadal stejně strašně, jako když jsme ho opustili. Ve stěně mezi oběma pokoji zelo několik děr a omítka byla proti cihlám v menšině. Všude se válely střepy a kousky zdiva. Tam, kde svůj život skončili islamističtí povstalci, se černaly skvrny zaschlé krve.

„Křup,“ ozvalo se z vedlejší místnosti.

Gibson neuvěřitelně rychle vytáhl z pouzder pistole. V každé ruce svíral jednu. Hlaveň pistole v pravé ruce zvedl do vzduchu a naznačil mi, ať stojím na místě. Pak se opatrně vypravil vpřed. Rozklepaly se mi nohy. Jestli tam je zase nějaká parta islamistů, je nejspíš po nás. Štěstí jsem si dnes dopoledne vybral na pár let dopředu.

„Křup, křup, křup,“ ozvalo se z vedlejší místnosti praskání skla.

„Kurva,“ zaskřípal zuby Gibson, ale nevystřelil. Kolem něho totiž proběhl černošský kluk. Mohlo mu být tak deset. Hnal se přímo ke mně.

„Stůj!“ zařval jsem trošku nelogicky česky a zkusil ho chytnout.

Vyhnul se mi a skočil šipku přímo do díry ve dveřích.

„Sakra,“ ulevil jsem si a vrhl se za ním. Chytnul jsem ho za botu, ale prosmýkl se mi. Bota mi zůstala v ruce a černoušek se dál soukal pryč.

*   *   *

Skočil jsem za ním do díry ve dveřích, proletěl jí skrz na druhou stranu a stačil chytnout uprchlíka za vyzutou nohu. Kopal, svíjel se, zkoušel mi uniknout, ale držel jsem ho pevně.

„Alger marka toman!“ vykřiknul, strčil ruku do kapsy a hodil mi do očí nějaký prach. A nejen do očí, spousta se mi ho dostala do pusy, kterou jsem měl otevřenou v nádechu. Chutnalo to hořce a po chvíli jsem měl nutkání zvracet. Plival jsem jak posedlý, abych to ze sebe dostal, oči mi slzely, dávil jsem se, ale to malé hádě jsem nepustil.

„Alger! Alger! Alger!“ křičel a mně konečně došlo, co to znamená. Ten parchant se mě pokoušel proklít.

„Já jsem antropolog, na kouzla nevěřím,“ snažil jsem se na něj vykřiknout, ale uprostřed slova antropolog jsem se pozvracel. Znělo to jako „antropóóóóggggghhh“.

Naštěstí se dveře za námi prudce rozrazily, jak jimi proběhl Gibson. Kopl kluka do břicha, až se prcek prohnul jak luk, a pak mu těžkou okovanou botou přišlápl hlavu k podlaze.

„Bouge pas, b^atard!“ vykřikl a namířil mu na hruď pistoli.

Konečně jsem mohl pustit klukovu nohu a naplno se věnovat zvracení.

„Jste v pohodě?“ zeptal se mě. Zažil jsem při té otázce dokonalé déj`a vu.

„Jo,“ odvětil jsem a vylovil z kapsy kapesník, kterým jsem si čistil ústa od zbytků zvratků. „V té jeho směsi muselo být nějaké dávidlo nebo jedovatá rostlina,“ zamumlal jsem.

„Jestli jenom to, pak je to v pohodě,“ pokrčil rameny Gibson, ale díval se na mě dost podezřívavě, jako by čekal, že každou chvíli umřu.

„Co s tím knižním lupičem? Obávám se, že do vězení ho nemá smysl vozit,“ prohlásil.

„O knihu nejde, ten kluk je sběrač magických zbytků.“

*   *   *

Bývalý policajt zkroutil klukovi ruku za záda a rychlým krokem jsme vyrazili zpátky k našemu autu. Naštěstí jsme nikoho nepotkali. Zdejším lidem sice bývalo většinou jedno, co se děje, pokud se to netýkalo jich samotných, ale když neznámí bílí muži násilím odvádějí černé dítě, zpravidla to vyvolá silné emoce bez ohledu na to, jak moc jsou lidé otrlí. Přeskočili jsme kataového feťáka, který na té chodbě nejspíš trvale bydlel, nasoukali kluka do auta a vyrazili zpátky do města.

Výslech probíhal za jízdy. Ocenil jsem, že se obešel bez násilí, které si vynutilo zpovídání islamisty. Stačilo, aby Gibson vytáhl z pouzdra nůž a něco štěkl francouzsky. Kluk se rozplakal a začal švitořit páté přes deváté. Hort uznale pokýval hlavou ke svému kolegovi: „Jo, hrozba ufiknutí koulí jen tak z rozjezdu, to zafunguje skoro vždycky.“

*   *   *

V baru U Červené žáby bylo šero prosycené tabákovým kouřem hustým jak středoškolačka, co si na školní výlet vyrazila bez podprsenky. Gibson šlukující labužnicky cigaretu sem dokonale zapadal. Tedy spíš zapadal by, kdyby nebyl běloch. Naše dva bílé středoevropské tvarohové ksichty tu razily jak papež v bordelu. A bylo to o to výraznější, že se v Bamaku v posledních měsících nevyskytovali v podstatě žádní turisté, tedy vyjma dobrodruhů, které neodradily záběry bojů francouzské a malijské armády s muslimskými povstalci na CNN. Ale na tenhle druh návštěvníků jsme nevypadali, spíš na ty hochy, co je jich plný třetí svět, mají konexe v OSN i EU a vědí, jak udělat velké humanitární projekty, ze kterých každý něco má, hlavně místní politici, úředníci příslušných mezinárodních organizací a samozřejmě ti hoši, kteří dokázali projekt za sto milionů dolarů realizovat za čtvrtinu a zbytek spravedlivě rozdělit mezi zúčastněné.

„Whisky. Dvakrát,“ poručil jsem anglicky a hodil na bar pět euro. Díky Francouzům šlo o univerzálnější platidlo, než byla místní měna nebo americké dolary.

Černoch za pultem byl vyhublý, jako by si pěstoval tasemnici. Kouřil páchnoucí doutníček a dost opovržlivě si nás prohlížel. Pětieurovka zmizela pod barem rychleji než láska k vlasti při vyplňování daňového formuláře. Vzal z police láhev se světle hnědou tekutinou značky, kterou jsem v životě neviděl, a nalil z ní do dvou sklenic. Přitom druhou rukou dočepovával piva do orosených sklenic. Měl jsem na chmelový mok větší chuť než na whisky, ale čepované pivo si v Africe dá jen opravdový dobrodruh, a to já nejsem.

Drapli jsme každý sklenku, která nám byla nejblíž, ťukli si a vyklopili do sebe obsah na jeden zátah. Nevím proč, ale během dnešního hektického dne jsem Gibsonovi přišel docela na chuť. Proto jsem nakonec požádal, aby se mnou šel dovnitř on. Našeho chlebodárce to dost překvapilo. Ten teď o pár bloků dál tvrdnul v zaparkovaném náklaďáku, který jsme zrekvírovali výhradnímu dodavateli pečiva na francouzskou základnu. Neseděl v něm sám. Společnost mu dělal Petr Hort a deset po zuby ozbrojených legionářů. My s Gibsonem jsme proti nim byli neozbrojení až hanba. Tedy – bývalý policista si vzal pistoli, kterou schoval do pouzdra na noze, ale vesty jsme nechali na základně. Já si kromě nenápadného hnědého saka vzal ještě svoji brašnu s africkými suvenýry. Akorát tu pitomou knihu jsem nechal ležet na své posteli. Byla fakt špatná. Co jsem měl naopak navíc, byla vysílačka ukrytá ve vnitřní kapse saka. Naše spojení bylo z důvodu bezpečnosti nastaveno jednosměrně. Kouda slyšel všechno, co se okolo mého saka šustlo, ale my neměli ani tušení, co se děje v náklaďáku.

Do baru U Červené žáby nás poslal náš malý sběrač-informátor. Podle něj se tu vyskytovala šamanka, která provedla kouzlo, jež uvedlo do limbu islamisty z továrenské ubytovny. „Ona je mocná jako pět šamanů, dokáže zabít chlapa pohledem, proměnit ženu v kozu a mluví skrz ni bohové,“ sdělil nám mimo jiné černoušek, kterého jsme pro jistotu nechali v ochranné vazbě na základně. I když bych rád viděl proměnu ženy v kozu, případně naopak, nevěřil jsem ničemu z toho, co řekl. Při své práci jsem potkal už příliš mnoho šamanů, o kterých se tvrdilo, že umějí létat, polykat hady, přinutit slona zpívat nebo lusknutím prstu vyvolat démona, ale když přišlo na věc, uměli akorát zachrastit chrastítkem, něco zamumlat a sbalit za to pár dolarů. Afrika byla podobných čarodějů a čarodějek plná. Jediné, na co jsem věřil, byla síla sugesce, moc, kterou má lidská víra a přírodní jedy.

K mému překvapení se to mělo brzy změnit.

*   *   *

Žena, kterou jsme hledali, se jmenovala Anna Dhambou. Přišla do Bamaka někdy před měsícem a otevřela si magickou živnost U Červené žáby. Její věhlas se velmi rychle rozkřikl po celém hlavním městě a přilehlém okolí. Díky tomu na sebe nabalila hromadu sběračů. Za informaci o tom, kde provedla jaké kouzlo, se mezi nimi platil balík, stejně jako za pozůstatky z nich.

„Hledám madam Dhambou,“ řekl jsem barmanovi anglicky, když jsme vrátili prázdné sklenice na stůl.

„Neznám,“ zavrtěl hlavou a přemístil skleničky z barpultu do dřezu.

„Jsem vědec, antropolog-religionista. Rád bych s ní pořídil řízený rozhovor o zdejším původním náboženství. Prostě taková oral history, jestli mi rozumíte,“ mrknul jsem na něj spiklenecky a vytáhl z kapsy kartičku účastníka konference v Oslu o primitivních náboženstvích.

„Orál?“ řekl nechápavě česky Gibson.

„History,“ dodal jsem. „To je takový terminus –“

Technikus už jsem nedořekl, protože barman vytáhl zpod pultu revolver. Vypadal pěkně ošoupaně, takže ho v Africe nejspíš zapomněli Rommelovi hoši, přesto působil nebezpečně funkčně. To bylo už podruhé, co na mě dneska někdo vytáhl zbraň.

„Jsem vědec. Mám grant,“ bránil jsem se trošku nesouvisle, protože mi tou bouchačkou kapku pocuchal nervy.

„Myslím, že váš grant je mu úplně u prdele,“ řekl Gibson, usmál se a pak udělal jeden neuvěřitelně rychlý pohyb. Levou rukou srazil revolver na bar a pravou praštil černocha do hlavy. Třeskl výstřel, ale kulka neškodně skončila v dřevěném pultu. Osazenstvo baru se k nám okamžitě otočilo. Šlo asi o dvacet lidí, ale neviděl jsem všechny. Bar se táhl daleko dozadu, kde se nejspíš skrývaly další místnosti. Než výstřel odezněl, ležel černoch v krvi pod barem a bývalý policista svíral v ruce jeho revolver.

„Anna Dhambou. Tady pan doktor Kosek přijel až z Prahy, aby s ní udělal oral,“ řekl v klidu anglicky a myslím, že ten slovosled postavil schválně takhle.

„History,“ řekl jsem rychle a věnoval soucitný pohled kvílejícímu barmanovi. Ten chvat, který Gibson provedl, byl vážně úchvatný.

*   *   *

„Klap, klap, klap, klap.“

Zatímco osazenstvo Červené žáby mlčelo, ze zadní části baru se ozval zvuk, jaký vydává jen dřevo tlukoucí o dřevo. Otočili jsme se směrem, odkud klepání přicházelo, a brzy se ze zeleného příšeří vynořila podivná postava. Byla to žena. Mladá. Tedy ty její části, které nebyly znetvořené, svědčily o tom, že jí ještě není třicet. Stoprocentní černoška měla pravou nohu dřevěnou. Opravdu dřevěnou. Tohle rozhodně nebyla práce nějakého evropského lékaře, ale spíš nedoučeného felčara nebo vesnického samouka. Nohu měla amputovanou těsně nad kloubem. Alespoň jsem to odhadoval podle způsobu chůze. Místo, kde končilo maso a začínalo dřevo, totiž skrývala červená sukně. Amputovaná noha nebyla jedinou vadou na kráse. Chybělo jí i levé oko. Místo něj měla jen důlek. Kůže na krku, viditelné části hrudníku a také na celé levé ruce byla plná jizev a zpuchřelá po popáleninách.

Dívka se zastavila asi deset metrů od nás. Autoritativním hlasem vyštěkla v domorodé bambarštině něco směrem ke štamgastům. Ti poslušně vstali a aniž by řešili, že nemají dopito nebo nezaplatili, prostě opustili lokál.

Pak se otočila a beze slova odešla, odkud přišla. Gibson na mě mrkl a naznačil mi, abych šel napřed. „Bude oral history,“ zašklebil se spiklenecky, ale nevypadal, že by byl úplně v pohodě. Jako by se té ženy bál víc než čety islamistů.

*   *   *

Prošli jsme přes dvě větší temné místnosti bez oken do malého salonku. Ve futrech chyběly dveře. Nahrazoval je závěs z červených korálků. Místnosti dominoval dřevěný kulatý stůl se čtyřmi židlemi. Stěny zdobily čmáranice křídou, vlnité linie a geometrické útvary, které se různě propojovaly a protínaly. Šlo o symboly afrických božstev a také přímo kouzelné formule. Některé jsem znal, ale mnohé mi nedávaly smysl. Ať už svým uspořádáním nebo symbolikou. Buď ta žena vytvořila nějaký nový magický systém vycházející z Vodunu či jiného prastarého náboženství černého kontinentu, nebo naopak věděla o africké magii víc, než se podařilo shromáždit pěti generacím evropských antropologů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příliš dlouhá swingers party.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.