Irena Kopecká

PRAŠTĚNÉ KANTORKY

a roztomilé děti

2014

A BUDE TU TICHO!

„Růžo, prosím tě,“ z okna se vyklonila sousedka, „vezmi mi meruňky, vidím, že jdeš do města, udělala bych dnes dětem k obědu ovocné knedlíky.“

„Tak jo, stačí kilo?“ zeptala jsem se.

„Bohatě! A díky!“

Jedno kilo meruněk na knedlíky, opakovala jsem si, abych nezapomněla, co jsem slíbila.

Nejdříve si vyřídím své nákupy, pak se stavím v obchodě s ovocem, naplánovala jsem si. Mé pochůzky mi zabraly asi hodinu. Teď honem do obchodu s ovocem!

Jen jsem vešla, uslyšela jsem: „Právě dovezli zboží, musíte chvíli počkat,“ omlouval se prodavač a hbitě od závozníka přebíral zboží. Sjela jsem pohledem zákazníky, přede mnou stálo pět žen.

„Bude to tak deset minutek, jestli nechcete čekat, vyřiďte si zatím jiné nákupy,“ úslužně omlouval přejímku zboží pan vedoucí.

Jo, jiné nákupy, ty já už mám, bručela jsem si pod nosem, holt musím tu těch deset minut vyčkat, honilo se mi hlavou.

Ženské stojící přede mnou se začaly bavit o něco hlasitěji než dřív, sem tam vytryskl smích a odpověděl mu chechot jedné obézní paní. Znervózněla jsem. Ještě že jsou prázdniny, do začátku školního roku budu stačit vyprat záclony, umýt okna a hodilo by se vymalovat dětský pokoj. Možná i kuchyň, ale to by ten můj vyváděl, že není otrokem, aby sám maloval, že se nenechá buzerovat od učitelky, už aby byla škola, ať se mohu vyřádit na dětech, ne na něm.

Zas ten protivný chechot za mnou a hlasy, které ho překřikují. Mé myšlenky se opět vrátily k žlutému koberci v obýváku, ten si přímo říká o vyčistění, a ten zelený z ložnice vlastně také. Safra, kde je ten prodavač, nějak dlouho mu to trvá.

No toto, řehot a chechot vytryskl současně, to je už trochu moc!

Zařvala jsem z plných plic: „A bude tu ticho!“

Bylo, okamžitě, jen já jsem v tom krásném tichoučku, které právě nastalo, vycouvala z řady pryč. A to jste ještě neslyšeli, jaký výbuch smíchu a můj odchod provázel! Nemohu na to přísahat, ale zdálo se mi, že se neslo za mnou:

„Je to úča, je mišuge.“

A kdosi se divil: „A tož ta učí naše děcka?“

Meruňky na koláče jsem naší sousedce nedonesla. Houkla jsem na ni, ať udělá halušky, že meruňky dnes nestály za nic.

AKCE OPS

Dřív se povinné školení pro učitele nazývalo OPS, dnes jsou to akce KVIC, ale neptejte se mě, co ty zkratky znamenají. Jedno ale mají společné, bývají vždy až odpoledne po vyučování a konají se v okresním městě.

Proč ne, je tam nejvíce škol, tedy největší výskyt učitelů, ale proč by si aspoň někdy kolegové z okresního města nemohli vyzkoušet, co to znamená jet na akci OPS? Především je nutné zajistit suplování na pátou a šestou hodinu, to znamená předložit vedení školy přípravu s eventuálním vysvětlením svého didaktického záměru suplujícímu kantorovi, úprk na oběd, někdy čekání, až v jídelně začnou vydávat, to se pak stihne sníst jen polévka, posléze zpět do kabinetu nebo sborovny pro věci, šatna, útěk na autobus. Je výhrou, jede-li na akci OPS někdo autem a posbírá více učitelů.

Náhodou jsme ve středu toto štěstí měli, jelo nás pět na čtyři různá školení. Kolegyně Jiřina se nabídla, že nás vezme. My ji pak necháme jízdné, abychom jí vyjádřili vděk za snadnější cestování.

Jede s námi i pan ředitel. Blížíme se k autu a jeho zajímá, kde si má sednout.

Jiřina se k němu obrátí a odsekne mu: „No, to víte, že dopředu, kdo se bude na vás mačkat?“

Usedneme a jedeme. Alena nás baví historkou z dnešního rána, kdy přišla ostříhaná nakrátko do 7. C, a Tomáš, který právě mazal tabuli, se k ní s údivem naklonil s otázkou: „Paní učitelko, proč jste se tak zřídila?“

Smějeme se. Míjí nás autobus. Vzpomněla jsem si na svůj včerejší odchod ze školy.

„Poslechněte, co se mi včera přihodilo,“ povídám.

„Spěchala jsem na autobus, ale pršelo, vrátila jsem se tedy pro deštník. Vyběhnu ze školy a vidím, jak můj autobus odjíždí. Zamávala jsem, autobus zastavil, já naskočila, sedla si a jeli jsme. Byla jsem ale tak rozčilená, že jsem tam zapomněla deštník. Stavila jsem se sice na ČSAD v Informacích, ale nevím, jestli ho někdo odevzdá.“

„To se s ním radši rozluč,“ na to Eva.

„Ani mi nemluvte o skleróze,“ zapojuje se do debaty Dana. „Já jsem měla dnes pozemky, bylo teplo, takže děti při práci odkládaly bundy a svetry.

Když končím po dvou hodinách, vždycky musím posbírat jejich svršky, co tam zapomenou a donést jim je do třídy. Už mě to naštvalo, takže jsem jim dnes vynadala předem, hned na začátku, že nejsem jejich služka, ať si dají na své věci pozor a neopováží se něco nechat na políčku. Pozemky proběhly v pohodě, je konec, přesto tam jedna bunda zůstala. Chytím ji, vletím do jejich třídy a zařvu: Který blbec tam nechal bundu? Děti se ztišily, začaly se po sobě dívat, pak se rozřehtaly. Máte krátký rukáv, paní učitelko! No, byla to moje.“

Pomalu přijíždíme na náměstí, děkujeme za odvoz a spěcháme na různé školy, kde se akce konají. Zpátky se už dostaneme individuálně autobusem podle délky školení.

Druhého dne, když se scházíme ve sborovně, přichází Jiřina a je nějak zamlklá. Nejdřív ji nesměle pozorujeme, pak na ni Eva spustí: „Co je s tebou, stalo se ti něco?“

Jiřina pomalu usedá.

„Víte, že jsem teprve včera na schůzi OPS pochopila, proč žáci nechodí rádi do školy? Jsou tam samé škaredky.“

„Cože?“ ptáme se nechápavě.

„Jo,“ přikyvuje Jiřina, „připadala jsem si jako na srazu čarodějnic. Pokud tam byly mladé holky, byly střapaté podle poslední módy až hrůza a ty starší? Jedné cukalo oční víčko, druhé koutek úst, třetí měla podbradek, no, děs!“

Nesměle se po nás rozhlédla a triumfálně pronesla: „My jsme snad nejhezčí sbor na okrese.“

Rozesmály jsme se a Honza, který mezi tím vešel do sborovny a pozorně Jiřině naslouchal, řekl: „To bude tím děvčata, že se umíme smát.“

Ačkoli se s ním někdy hádáme o každou hloupost, tentokrát jsme s ním souhlasily. Smích, to je ten elixír mládí!

BABIČKO, PLETEŠ?

Babičky jsou na světě mimo jiné i proto, aby pletly svetry, čepky, šály, rukavice, a ty nejšikovnější se pustí i do ponožek. Barevný rantlík, horní část hladká, boční přehodit na jehlice na ujímání a posléze rozplétání oček, čímž se vytvoří pata, pak opět plést na čtyřech jehlicích jehlicí pátou.

Když mě při pletení sledovala moje malá vnučka Fabianka, utrousila poznámku, že ji nebaví čekat, až to dopletu, protože prý schválně pletu pořád dokola, abych si s ní nemusela zahrát pexeso. Udiveně jsem zvedla hlavu a poslušně uznala oprávněnost výtky, skutečně pletu pořád dokola. Hrály jsme pexeso celou hodinu a mně se nedařilo vyhrát.

Jednoho dne jsem však rukavice dopletla. Když jsem si je prohlížela, napadlo mě, že by se hodil k nim ve stejných barvách šál. Klubíček bylo dost, dala jsem se tedy do pletení.

Najednou se u mě objeví Fabča, pozoruje mě a pak spustí: „Babí, až dojdeš na konec, to budeš plést v luftě?“

„Kde?“ nechápala jsem sled jejich myšlenek, protože jsem právě počítala, kolik řad mám uplést základní barvou, než ji vystřídám proužky.

„No, ve vzduchu, dyť ti to tykadélko brzo skončí, ne? A vůbec, babičky mají plést v noci,“ dodala rezolutně.

Rozesmála jsem se, Fabča se přidala, a mně nezbylo nic jiného, než uznat její pravdu. Nakonec do Mikuláše mám času dost, prolétlo mi hlavou, a už mi Fabča seděla na klíně a žadonila: „Babí, udělej mi medvěda, kukačku a vrabce.“

Čas letěl jako vždy, když je člověku hezky, nicméně jsem tentokrát šálu včas nedopletla.

„Svatý Mikuláš mi nepomáhal,“ hájila jsem se před Fabčou, „co ty na to?“

„Ale babi, zima bude až na Vánoce a do té doby mi to stihneš uplést, nebo ti pomůže Ježíšek,“ dodala překotně s jistou dávkou starostlivosti. Jako vždy měla pravdu. Šál byl do Vánoc opravdu hotov a sníh přišel až na Štěpána.

Přemítám, odkud to jen ty děti všechno vědí?

BÁJEČNÝ CHLAP

Na aktivu třídních učitelů se semele věcí! Posuďte sami, jak podivné je sdělení vychovatelky družiny na dotaz pana ředitele, zda se vypořádala se svěřeným úkolem: „Jistě, oznamuji vedení školy, že se nám podařilo zajistit opevnění ve třídě stran kázně.“

„Prosím?“ udiveně se táže říďa a družinářka odpovídá: „No, upevnily jsme kázeň, čemu se divíte?“ dotčeně dodává. Ozval se šum, ruch, kdosi vyprskl smíchy. Ředitel třískl pěstí do stolu: „Prosím vás, nechte těch keců, to by bylo opravdu lepší drát kupu peří!“

Kolegyně Sváťa všechny přerušila: „Vážení, komise na matematiku nás bude soutěžit!“

Všichni jsme zvedli hlavu, co tím proboha myslí?

I pan ředitel se zachvěl hrůzou, že má opět přijít inspekce.

„Můžeš to blíže objasnit, paní učitelko?“ obrátil se k ní.

„No, sestavily jsme v předmětové komisi matematiky otázky dle osnov a budeme soutěžit o nejlepší třídu.“

Zástupce ředitele si otřel pot z čela, říďa se přestal chvět a my ostatní jsme se zklidnili. Jen Josef, rošťák, se na Sváťu dlouze zadíval, poklepal si na čelo a zavrtěl hlavou. Musela jsem se usmát tomuto výmluvnému gestu, ale Sváťa se škaredě zamračila a zahrozila mu. Následovala samomluva poradkyně pro volbu povolání a diskuze. Po ní jsme skončili.

Pomalu jsme se rozcházeli, v tom přiběhne kolegyně Mirka k Růžence, předkloní se, vyhrne si halenku, ukazuje holá záda a spustí: „Růžo, podívej se, tvůj muž měl pásový opar, je to ono?“ Růženka si ji změří pohledem a odsekne: „A co bys nechtěla, aby můj chlap všechno měl?“

Mirka spustí halenu a uraženě odchází.

„Ukažte holky, co to máte za fotku?“ přidávám se i já k hloučku, který prohlíží nějakou fotografii.

„No, to jsem já, to jsem se právě vrátil z mateřské,“ holedbá se Láďa.

„Z mateřské dovolené?“ ptáme se.

„Ale ne, mateřskou měla manželka, já se vrátil z vojny, nechápete?“

„Jo, už to chápeme,“ chlácholí ho Eva. Dívám se na fotografii. Je na ní mladý učitel se svou třídou.

„A ten šikovný chlap, to jsi ty?“ rýpne ho Věra.

„To víš, že jsem to já, já jsem byl šikovný kluk,“ kasá se Láďa a vytahuje další, značně ohmatanou fotografii. Je na ní třída s nějakou starší paní učitelkou sedící uprostřed. Láďa hrdě ukazuje na kluka vedle učitelky: „To jsem já!“

Kolegyně Smetanová si prohlíží fotku: „A prosím vás, proč máte kolem sebe takový nepořádek?“

„Ale, nás měla stará Smetanová,“ teď se zarazí, podívá se na kolegyni Smetanovou a omlouvá se: „Promiňte, to není na vás, my jsme ji chtěli naštvat, ona byla strašný pes, tak jsme se domluvili, až se budeme fotit na konci roku, že každý odhodí na zem skrčený papír.“

Rozesmáli jsme se. Vida, tak i tenkrát byli rošťáci.

„Kdo by to na tebe řekl?“ poznamenal Jarek.

Hle, i z rošťáka může vyrůst báječný chlap.

BOŽE, BOŽE!

Je krásné zářijové odpoledne. Vracím se pomalu domů ze školy a v hlavě se mi odehrávají některé okamžiky uplynulého dne. Vzpomínám na svou kolegyni, kterou je nejdřív slyšet a pak vidět, protože to její „ach jó,“ nebo „bože, bože“ předbíhá rohy chodeb školní budovy. Dokonce ji podezřívám, že je to její mantra. Jak jinak si vysvětlit, že právě jimi okomentovala obložený chlebíček a zákusek, který jsme dostaly od kolegyně. Na svou omluvu se přiznala, že i ředitele na hospitaci uvítala slovy „bože, bože.“ Když se zeptal, co tím míní, tak jí vyletělo „ach jo.“

Na následném rozboru hodiny prý první otázka ředitele byla, jestli si nepotřebuje odpočinout. Nic zlého netušíc odvětila: „Bože, bože, to bych chtěla.“

Šéf prý zrudl, myslel, že si z něho dělá legraci, vzápětí však polil ruměnec kolegyni, protože si uvědomila, že to nebyla právě vhodná odpověď.

S pokorou tedy usedla na židli, mlčky vyslechla rozbor hodiny a bez mrknutí oka ho podepsala. Když nám o tom vyprávěla, už se smála, ale když její poslední slova byla „bože, bože“, zarazila se.

Jedna kolegyně jí rychle přispěchala na pomoc: „Nic si z toho nedělej, prosím tě, ukaž mi kantora, který není pošuk!“

Asi něco na tom bude. Když jsem přišla domů, všimla jsem si, že mě dcera potají pozoruje. Mé nervozity mě zbavila až její otázka:

„Mami, můžu se tě něco zeptat?“

„Jistě,“ já na to.

„Není ti nic?“

„Jak to myslíš?“ podivila jsem se.

„Víš, když jsem tě potkala po vyučování u jídelny, říkám ti: Mami, ahoj, jdeš už domů? A tys mi řekla: Dobrý den!“

Zarazila jsem se. „Vážně?“

„Fakt,“ kývnutím hlavy potvrdila dcera.

„No, to jsem tě asi nevnímala, promiň.“

Omluva byla přijata, kradmé pozorování mé osoby zmizelo, neboť pozornost mého potomka se soustředila na namazaný krajíc. A já jsem si v tom okamžiku uvědomila, jak moc svou rodinu potřebuji a jak jsem šťastná, že mě berou takovou, jaká jsem.

BUDE PRŠET

Jak ty děti byly dnes na hodinu nepřipravené, musel jsem znovu učit, co jsem učil minulou hodinu. Chápu, že převádění jednotek je pro žáky v šesté třídě těžký oříšek, ale kdyby se doma naučili, co znamenají předpony: kila, centi, mili, mnohem snáz by matematiku chápali. Vždyť to je jako jezdit autem a neumět dopravní značky, zlobil se v duchu matik Olda, jak mu děti říkaly.

Ve třídě se setmělo, šedé mraky za oknem se výsměšně na pana učitele šklebily.

„No, to jsem toho zase dneska probral, něco jiného člověk zapíše do třídní knihy, a něco úplně jiného pak probere. Ještě že dneska nemám hospitaci.“

„Pavle, dej pokoj,“ oslovil žáka, který asi šestým smyslem vycítil chvilkový úlet myšlenek pana učitele a poslal proto na svůj první a zřejmě poslední let po třídě papírovou vlaštovku, která byla odchycena obratnou rukou učitele a uhnízděna v odpadkovém koši.

„Kdo má dnes službu ve třídě, proč je kolem koše takový svinčík? Uklidit!“ zaburácel učitel.

Z lavice se neochotně vysoukala jedna dívka. Zatímco štítivě brala do rukou vše, co leželo mimo odpadkový koš, a dělala při tom posunky a grimasy, až se čahoun Lojza chechtal, pan učitel mrkl na hodinky a zděsil se. Propána, už bude zvonit, venku se tak stmívá, to asi bude pršet, a on musí ještě učivo shrnout!

Zahromoval tedy: „Tak už zavřete ty sešity, bude pršet!“

V nastalém údivu se všechny oči stočily k oknu, pak nahoru ke stropu, vzápětí k panu učiteli.

V hurónském smíchu zanikl i zvonek oznamující konec hodiny. Takže úprk pana učitele ze třídy byl vlastně v souladu se školním řádem.

BURAČKY

„Děti, bude Večerníček!“ zavolala maminka z balkonu do parku, kde si na hřišti hrály děti.

Zatím jim připravila večeři, aby, až si umyjí ruce a podívají se na Večerníček, mohly povečeřet, okoupat se a konečně vklouznout do postýlek. Na to se maminka popravdě těšila nejvíc. Jeník s Evčou jsou jako velká voda, je jich všude plno, až jí jde z jejich dotazů a poznámek hlava kolem.

Když si postěžovala u tatínka, jenom se smál, že to s dětmi neumí. Jemu se to povídá, celý týden je pryč, přijíždí v pátek večer a na děti se už těší, zatímco já jsem z nich za ten týden pěkně utahaná, bručela maminka.

Dveře se rozlétly, děti vběhly do obýváku a hned k televizi. Tatínek už ji pustil a děti se uvelebily vedle něho na pohovku a stulily se k němu.

Maminka nakoukla z kuchyně, chtěla je poslat umýt, ale protože hlasatelka právě oznamovala, že bude Večerníček, tiše dveře přivřela. Paní moderátorka chtěla působit i výchovně, proto spustila: „Milé děti, měly byste si rychle uklidit hračky, aby z vás rodiče měli radost, protože za chvíli bude Večerníček.“

Jenda chtěl něco říci, ale protože už se ozvala znělka Večerníčku, mlčel.

Pohádka nestála za moc, dětem se nelíbila. Nastal okamžik, kdy se skřítek Večerníček s dětmi loučil svým pozdravem „dobrou noc!“

Evča ještě seděla, ale Jeník zatahal tatínka za rukáv:

„Vidíš, máš nám dát buračky!“

„Cože?“ znejistěla hlava rodiny.

„No, dyť ta paní v telce přece říkala, že nám máš udělat radost a koupit buračky.“

Právě přicházela maminka a s podivem naslouchala, cože má tatínek udělat.

„Ale ne,“ rozesmála se Evča, „máme si uklidit hračky, aby tatínek s maminkou měli radost.“ Vběhla do dětského pokoje a s bodrým „už to mám“ se vřítila do koupelny, aby se mohla okoupat jako první.

Tatínek pohladil Jendu po tváři a kajícně přislíbil, že zítra opravdu buračky koupí. A od té doby přestal mamince vyčítat, že to s dětmi neumí.

CO SI DÁTE?

Každá škola se od jiné liší svým vzhledem, lokalitou, umístěním. Staré školy jsou většinou u hlavních cest, po kterých, pravda, kdysi nejezdilo jedno auto za druhým, liší se i výzdobou, květinami, a v neposlední řadě vedením školy, učitelským sborem a sborovnou. Ta poslední jmenovaná místnost je velmi důležitá. V ní vznikají rozhodnutí, která mají vliv na snížený stupeň z chování či na nedostatečný prospěch z jednotlivých předmětů. V ní se také přečasto stahují mračna nad jmény některých žáků, a naopak bývá vyzdvižen ten žáček, který píše úlohy, učí se, je slušný a zdvořilý.

Přiznám se, že já mám radši milé rošťáky. Ze zkušenosti vím, že tito žáci umějí pozdravit a zastavit se na kousek řeči i po letech, zatímco často ti zdvořilí projdou kolem mě, jako by mě neznali. Prostě už nepotřebují být slušní, jsou na vysokých školách. Bohužel netuší, že je čeká dlouhá těžká cesta života.

Sborovna se také prezentuje zvláštním druhem nepořádku, ve kterém se vyzná jen dotyčný učitel. Několikrát jsem se kdysi pokoušela uklidit na stolech, vyházela jsem všechny prázdné krabice plné zbytečností – jako jsou polámané tužky, propisky, nefungující nůžky a podobně, ale vždy jsem se se zlou potázala.

Ukázalo se, že prázdná krabice bude potřebná na výkresy, ta druhá na portfolio a rozbité nůžky a zlomené tužky už půl roku shromažďuje výtvarník, aby sestavil žákům zátiší s květinou a tužkami.

Vzdala jsem to. Navíc, bylo mi vyčteno, že mám mnoho tvůrčího elánu, se kterým si nevím rady, proto mě jmenovali kulturní referentkou ROH. Úkoly se na mě jen hrnuly, bylo toho víc, než jsem čekala, už dávno jsem nepořádek ve sborovně přestala vnímat.

Památečným se stal můj dotaz ke kolegům: „Prosím vás, budeme slavit MDŽ řezem, nebo večerníčkem?“

Divila jsem se nastalému tichu, poté se Ladislav ujal slova: „To vás máme na MDŽ řezat, nebo vyprávět večerníčky?“

Teď jsem z toho byla celá tumpachová zase já. Rozčílila jsem se: „Vždyť jste minule říkali, že není nad větrníky se šlehačkou, když jste měli ke kávě žloutkové řezy!“

Ve sborovně vybuchl smích. Láďa se mě snažil ukonejšit: „Milá zlatá, to víš, že ne řezy, ale větrníky, nemůžeš si je ale plést s večerníčky!“ To už jsme se smáli všichni.

Ještě dlouho potom, když jsem připravovala pohoštění na schůze, porady či výročí, si mě ty lstivé duše dobíraly: „A co bude ke kávě, nebudou večerníčky?“

ČERVENÉ TRENÝRKY A BÍLÁ TRIČKA

„Věro, na slovíčko,“ ředitel zastavuje kolegyni cestu.

No, to zas bude monolog, tak proč proboha říká na slovíčko, blesklo Věře hlavou, vždyť snad vidí, že jsem oblečená a spěchám na autobus.

„Věro, právě mi volali, že starší žáci – chlapci, mají zítra zápas ve fotbale. Je bezpodmínečně nutné, aby měli všichni stejný cvičební úbor – červené trenýrky a bílá trička, prosím tě, zařiď to, jsou většinou z tvé třídy!“

Věra mrkla na hodinky.

„Nemohl by to klukům říct někdo jiný? Já letím na autobus, pane řediteli, fakt spěchám, něco mám!“

Stejný pohyb udělal i vládce školy a chladně jí oznámil: „To stihneš.“

Jo, stihnu, leda že by měl autobus zpoždění, projelo jí hlavou, ale poslušně se otočila, vyběhla do poschodí a vběhla do své třídy. Měla štěstí, děti nebyly přestěhovány, ale třída byla poloprázdná.

„Franto,“ obrátila se na jednoho chlapce, „prosím tě, napiš na tabuli, že zítra je soutěž ve fotbale a všichni ať mají červené trenýrky a bílá trička! Jasné?“

„Jasné,“ kývl oslovený žák.

Věra se bleskově otočila k úprku na autobus, ale ještě zahlédla, že Franta bere křídu a jde k tabuli.

Bude to dobré, utěšovala se. Snad to nedopadne jako posledně při místním přeboru, kdy tři kluci nepřišli v červených trenýrkách. Šéf jí za to vynadal, že není ani schopna zajistit, aby se hráči objevili ve stejném úboru. Že nakonec vyhráli, toho si nějak zapomněl všimnout.

Vyběhla před školu, autobus už se rozjížděl, ale řidič ji na poslední chvíli zahlédl a zastavil jí. Věra naskočila.

„Jé, to jste hodný,“ poděkovala mu a obdarovala ho tatrankou, kterou nestačila sníst.

„To nemuselo být,“ usmál se, ale oplatek si vzal.

Věra si sedla hned za ním. Jen jestli ti kluci přijdou na zápas v těch červených trenkách a bílém tričku, proč jí to říďa neřekl dřív?

Rezolutně se vztyčila, obrátila se tváří k cestujícím a spustila: „To vám ale povídám, ať máte zítra všichni červené trenýrky a bílá trička!“

Nastalé ticho přerušil dotaz: „A budete nás, paní učitelko, kontrolovat?“

Cestující se rozesmáli a s Věrou se zatočil celý svět. Otočila se zpátky a těžce dosedla na sedačku. No, to je ostuda! Seděla jako zařezaná a chtělo se jí brečet.

„Konečná – vystupovat!“ ozval se pan řidič. Zvedla se.

„Paní učitelko,“ obrátil se k ní šofér s lišáckým úsměvem, „dneska to máte zadara, ale příště si musíte koupit jízdenku, jasné?“

„Jasné,“ hlesla Věra a vypotácela se ven.

„Paní učitelko, nic si z toho nedělejte, já mám jen dvě děti, a někdy mi z nich jde hlava kolem, a vy jich máte ve třídě tolik!“ ozval se za ní chápavý ženský hlas. Otočila se. Její sousedka paní Modrová se na ni usmívala a podávala jí obrovský pomeranč, který vypadal jako malé zlaté sluníčko.

Věrka natáhla ruku po pomeranči a najednou to z ní všechno spadlo.

„Děkuji,“ řekla a začala se smát.

Paní Modrová se přidala a do toho ještě třikrát zatroubil pan řidič, který je předjížděl. I on se usmíval.

Jak je najednou na světě krásně!

DÁREK

Den, kdy si člověk připomíná, že se narodil, je zvláštní. Uvědomujeme si, že jsme právě v tento den poprvé otevřeli oči na svět kolem nás, ztratili jsme pocit bezpečí matčina lůna a začali jsme proto plakat. Zrození je prý vlastně uvěznění duše v těle, začátek karmické cesty, kterou jsme si vybrali na očistění svého já, proto v ten den se narozeniny slavit nemají, ale kdykoli předem či později oslavám narozenin nic prý nebrání.

Pozvala jsem si tedy celou svou rodinu na neděli před mými narozeninami. Sešli jsme se všichni u společného oběda, něco jsem upekla, uvařili jsme si kávičku, čaj, popíjeli minerálku. Bylo nám hezky. Protože mé děti vědí, že mi těžko vyberou dárek mně milý, domluvily se a dostala jsem tři obálky, v každé tisíc korun. Mami, kup si sama, co tě potěší. Jejich moudré rozhodnutí jsem uvítala, ale po čem bych já v šedesáti letech toužila? Přemítala jsem celý další týden, ale nic mě nenapadlo.

O víkendu přišla ke mně na noc vnučka, že maminka má dvoudenní školení z práce, jestli může u mě přespat. Vzpomněla jsem si, že mi o tom dcera říkala, ale nějak jsem na to zapomněla. „Samozřejmě,“ odvětila jsem a srdéčko mi poskočilo radostí.

Bylo páteční odpoledne, čas úklidu. Vytřela jsem podlahu v kuchyni, v chodbě, v koupelně a šla vylít kbelík s vodou.

Najednou vyběhla vnučka a už se vezla na kluzkém mokrém povrchu. Spadla a chvíli zůstala ležet. Velmi mě polekala. Přiběhla jsem k ní a pomohla jí vstát. Naříkala, že ji bolí hlava a ruka. Po chvíli se zdálo, že bude vše v pořádku. Pravda, chodila pomalu, ale už tak nenaříkala.

Druhý den ráno však hlava i ruka bolely a to mě silně znepokojilo. Marná sláva, musíme do nemocnice na pohotovost. Přítelkyně ochotně přijela se svým autem a už jsme jely pryč. Jen, aby v ruce nebyla žádná kůstka zlomená, a ta hlava, snad nehrozí otřes mozku, obávala jsem se.

Byla jsem z toho všeho tak vyvedena z míry, že jsem na pohotovosti mluvila jen o bolavé ruce. Pan doktor nás poslal na rentgen, asi hodinu jsme čekaly, pak znovu návštěva lékaře. Chválabohu, ruka je jen namožená, sdělil mi. „A co hlava?“ vzpomněla jsem si.

Pan doktor se zamračil, prý proč jsem to neřekla hned. Dal mi nový lístek na rentgen, který se však už nedělal v přízemí u příjmu pacientů, ale ve druhém poschodí.

„Půjdete podle šipek, snadno to najdete,“ sdělila mi sestra.

Po nějaké době jsme se v bílých chodbách čpících desinfekcí jakž takž vyznaly a rentgen našly. Uplynula celá hodina, než jsme přišly na řadu, pak čekání na výsledky, putování zpátky, opět vyšetření u přijímajícího lékaře. Čas plynul, nervozitu střídala únava. Konečně jsme na řadě.

„Bude to dobré, doporučuji klid na lůžku, vyhnout se sluníčku, odpočívat,“ zněla diagnóza. Poděkovaly jsme a plné pokory a štěstí, že to tak dobře dopadlo, odebíraly jsme se k autu.

„Babi, já mám hlad!“ nesměle se ozvala vnučka.

Bodejť ne, zvony právě vyzváněly poledne a my jsme vyjeli v osm hodin. Naší snídaní byl jen čaj, nic jiného jsme do sebe nedostaly.

„Víš co, stavíme se někde cestou,“ utěšovala jsem ji.

Přítelkyně navrhla, že ví o jednom obchůdku, kde prodávají čerstvé pečivo, že tam můžeme zajet. Nadšeně jsme souhlasily. Po pár minutách jsme zastavily a šly jsme si koupit každá něco k jídlu dle vlastního výběru. „Já to platím,“ podotkla jsem.

Vůně pečiva byla lákavá, nabídka široká, v mžiku jsme byly obslouženy. Na výsost spokojeny usedly jsme do auta a pustily se do jídla.

Najednou vedle nás zastavilo stříbrné auto. Vyšel z něj sympatický mladý muž a rovněž spěchal k obchůdku.

„Asi má taky hlad,“ shodně jsme to okomentovaly.

„To je ale pěkné auto!“ řekla jsem a vystoupila ven.

Zářilo stříbrem, ani malé, ani velké, tak akorát.

„Líbí se vám? Zkuste se posadit.“

Hrklo ve mně. Mladý sympaťák se vrátil, v ruce sáček s pečivem a s úsměvem mě pozval dovnitř.

Podívala jsem se do našeho vozu na vnučku a přítelkyni, co ony na to. Vedle mě se ale otevřely dveře auta a já byla ztracena. Pohodlné nastupování, zvýšená sedadla, mnoho prostoru pro řidiče i spolujezdce, krásný interiér, bezchybný design. Tajil se mi dech. To už vedle mě stála i přítelkyně, která rovněž podlehla lákavému kouzlu pohodlných sedadel a vizáži vozu uvnitř i vně.

Z našeho auta nás udiveně pozorovala vnučka, co to propána vyvádíme, že sedíme v cizím voze.

Ze sympatického mladíka se vyklubal vedoucí autosalonu. Dostala jsem jeho vizitku a domluvila si schůzku. Za čtrnáct dnů jsem se stala majitelkou stejného stříbrného vozu a obdržela jsem kytici oranžových růží. Rozechvěle jsem usedla do nového auta. No co, za šest let ho splatím, utěšovala jsem se.

V neděli jsem opět pozvala děti, že jim chci ukázat, jaký dárek jsem si vybrala. Na dotaz, kde ho mám, jen jsem se usmívala.

Pak jsem je zavedla do garáže. Otevřela jsem vrata a objevilo se nové stříbrné auto. Všichni zůstali překvapeně stát.

„No mami, to není zrovna malý dárek!“

„No co, tři tisíce jsem měla od vás, tak jsem si vybrala dárek za tři sta tisíc,“ smála jsem se.

Auto se všem moc líbilo a od té doby se stalo mým kamarádem, tichým, spolehlivým a sympatickým společníkem.

No řekněte, mohla jsem si vybrat líp?

DEN NARUBY

Neříkejte mi, že je to pátek třináctého, není to pravda. Den naruby záludně přichází neočekáván a tím natropí značnou spoušť. Na naši školu přišel ve čtvrtek. Seděla jsem ve sborovně, byla třetí hodina, měla jsem volno a zlobila mě oprava matematických prověrek.

Ozvalo se zaklepání. Vstanu, jdu otevřít. Za dveřmi stojí dvě děvčata ze šesté třídy.

„Prosím, nás nemá kdo učit!“

„Koho máte mít?“

„Pana učitele Venturu.“

„Běžte do třídy, on přijde.“

Zavírám dveře a dívám se na kolegu, který vše slyšel. S královským klidem vstává od svých sešitů a oznamuje: „Už jdu.“

Jarmila, která taky sedí ve sborovně, něco studuje v metodické příručce a komentuje celou situaci: „To jsem ráda, že mám volno! Podívám se do metodiky, dám si nohy na židli a…“

Někdo bouchá na dveře. Sedím nejblíže, proto vstávám a jdu opět otevřít.

„Máte rozum, takhle mlátit do dveří, to neumíte slušně zaklepat?“ neodpustila jsem si komentář. No jo, dva deváťáci, Kuba s Pepíkem, největší rošťáci, to se dalo čekat, odhaduji situaci.

„Co chcete?“ ptám se.

„Paní učitelka nás nepřišla učit a děcka řvou!“

Otočila jsem se k Jarmilce. Ta vrhla pohled na svůj rozvrh hodin, zrudla a ozvala se: „Už jdu!“ a proběhla kolem.

No, snad už bude klid. Ve sborovně jsem zůstala sama. Pro jistotu se dívám na svůj rozvrh. Ne, opravdu mám volno. Vracím se ke svému místu a opět slyším klepání. Plná zlé předtuchy, že něco není v pořádku, jdu otevřít. Na chodbě stojí chlapec a dožaduje se pana ředitele.

„Proč ho chceš?“ ptám se.

„Prosím, on nás má mít občanku!“ vyhrkne kluk.

„Běž do třídy, on přijde.“

Jo, přijde, ale co když někam odešel a budu muset místo něho jít já? To bych si ty prověrky musela vzít na opravu domů, blesklo mi hlavou. Klepu na ředitelnu, otevírám, říďa telefonuje. Vrhl na mě zamračený pohled.

„Pane řediteli, myslím, že máte někde mít občanku, že učíte,“ dodávám, neboť se mu nějak nedařilo pochopit mé sdělení. V jedné ruce stále třímal telefon, druhou zakrýval sluchátko a očima sledoval rozvrh hodin. Omluvně jsem vycouvala. Za chvíli jsem slyšela zaklapnutí dveří a rychlé kroky. Je to dobré, utěšila jsem se. Říká se, do třetice všeho dobrého i zlého, ale pro den naruby to zřejmě neplatí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Praštěné kantorky a roztomilé děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.