Malcolm Gladwell

Co viděl pes

a jiná dobrodružství

BizBooks

Brno

2014

Co viděl pes

a jiná dobrodružství

Malcolm Gladwell

Překlad: Libuše Mohelská

Obálka: Petr Gremlica

Odpovědná redaktorka: Martina Rybičková

Technický redaktor: Jiří Matoušek

Authorized translation from the English language edition What the Dog Saw.

Copyright © 2009 by Malcolm Gladwell

Translation © Libuše Mohelská, 2014

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN 978-80-265-0293-7

Vydalo nakladatelství BizBooks v Brně roku 2014 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 18 867.

© Albatros Media a. s. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Henrymu a Davidovi

Předmluva

1.

Když jsem byl malý, rád jsem se vkrádal do tátovy pracovny a listoval papíry, které měl na stole. Otec je matematik. Psal tužkou na milimetrový papír – dlouhé řady úhledně zapsaných čísel a výpočtů. Sedával jsem na krajíčku jeho židle a prohlížel jeden papír za druhým, zmatený a užaslý. Za prvé mi přišlo neuvěřitelné, že mu za popisování papírů jakousi hatmatilkou někdo platí. Navíc se mi ale nedařilo zpracovat fakt, že někdo, koho mám tolik rád, se den co den noří do své vlastní hlavy a tam provádí věci, kterým ani maličko nerozumím.

Později jsem se dozvěděl, že psychologové podobné úvahy znají a mají pro ně termín problém jiných myslí. Roční batole si myslí, že když má rádo kukuřičné křupky, mají je rádi i máma s tátou: zatím si neumí představit, že v jeho hlavě se děje něco jiného než v hlavách ostatních. Myšlenkový skok k pochopení, že máma a táta nemusejí kukuřičné křupky nutně taky zbožňovat, je jeden z velkých kognitivních milníků ve vývoji lidského jedince. Malé děti objev, že okolo nich existují i další mozky, které fungují jinak než ten jejich, doslova uchvacuje. A pravda je, že nepřestává fascinovat ani nás dospělé. (Proč umí dvouleté dítě být tak nesnesitelné? Protože systematicky ověřuje kouzelnou a pro něj zcela novou představu, že něco, co ho těší, nemusí příliš těšit jeho rodiče.) Co chceme vědět jako první, když se někde ve společnosti setkáme s někým, o kom víme, že je lékařem? Neptáme se: „Co děláte?“ Tak nějak víme, co lékař zhruba dělá. Místo toho chceme vědět, jaké to je být celý den s nemocnými lidmi. Zajímá nás, jaké pocity lékař při své práci má, protože jsme si vcelku jisti, že je to něco úplně jiného než sedět celý den u počítače, učit děti nebo prodávat auta. Podobné otázky nejsou hloupé ani samozřejmé. Zvědavost, jak vypadá vnitřní život jiných lidí v jejich každodenní práci, je jeden ze základních lidských podnětů. Stejný podnět dal ostatně vzniknout i knize, kterou držíte v rukou.

2.

Všechny články v knize Co viděl pes byly původně psány pro časopis The New Yorker, jehož stálým přispěvatelem jsem od roku 1996. Z nesčetných článků, které jsem v tom období napsal, jsou tohle moje nejoblíbenější. Seskupil jsem je do tří kategorií. První se věnuje lidem, kteří jsou něčím posedlí, a těm, kterým rád říkám menší géniové. Nemohou se zařadit po bok Alberta Einsteina, Winstona Churchilla, Nelsona Mandely a dalších výjimečných architektů světa, ve kterém žijeme. Jsou to géniové jako Ron Popeil, který prodával kuchyňského robota Chop-o-Matic, a copywriterka Shirley Polykoffová se svou slavnou otázkou „Barví si je, nebo nebarví? To ví jistě jen její kadeřník.“ Druhá část se soustřeďuje na teorie, tedy na způsoby, jak si uspořádáváme zkušenosti. Jak máme přemýšlet o bezdomovectví, o finančních skandálech nebo o katastrofách, jako je ztroskotání raketoplánu Challenger? Třetí část se zamýšlí nad předpověďmi, které vyslovujeme o ostatních. Jak víme, zda je někdo špatný nebo chytrý nebo schopný něco zvládnout opravdu dobře? Jak uvidíte, k přesnosti takových úsudků jsem poněkud skeptický.

V těch nejlepších článcích nejde o to, co bychom si měli myslet. Mým cílem bylo spíš popsat, co si lidé, kteří přemýšlejí o bezdomovectví, kečupu nebo finančních skandálech, o bezdomovectví, kečupu nebo finančních skandálech opravdu myslí. Sám nevím, jaký závěr si udělat o ztroskotání Challengeru. Je to pro mě nesrozumitelné stejně jako úhledně zapsané neproniknutelné řady číslic a výpočtů na milimetrovém papíře. Ale co když se na tento problém podíváme očima někoho jiného, zevnitř jeho hlavy?

V knize najdete třeba článek, ve kterém se snažím pochopit rozdíl mezi zaleknutím se a zpanikařením. K jeho napsání mě inspirovala smrtelná letecká nehoda Johna F. Kennedyho mladšího v červenci 1999. Jako začínající pilot v nepříznivém počasí „ztratil horizont“ (jak piloti říkají) a letadlo začalo prudce klesat a točit se ve spirálách. Abych pochopil, co prožíval, vzlétl jsem s pilotem ve stejném typu letadla jako Kennedy za stejného počasí a požádal jsem ho, aby s námi provedl podobnou vývrtku. Nebyl to žádný trik. Byla to nutnost. Chtěl jsem pochopit, jaký to byl pocit havarovat s letadlem tímto způsobem, protože když si chcete takovou nehodu vysvětlit, jednoduše nestačí jen vědět, co Kennedy udělal. Článek „Problém s obrázky“ pojednává o tom, jak se vyznat v obrazech ze satelitů, jako jsou třeba ty, o kterých se Bushova administrativa domnívala, že zachycují Husajnovy zbraně hromadného ničení. Začal jsem se tím tématem zabývat, protože jsem strávil jedno odpoledne s radiologem. Společně jsme prohlíželi mamogramy, když najednou – bez zřejmého podnětu – zmínil, jak si představuje, že potíže, jaké v jeho oboru mají s interpretací rentgenu prsu, se hodně podobají problémům, s nimiž se potýká CIA při čtení satelitních snímků. Mě zajímalo, co se děje v jeho hlavě, a on by zase rád věděl, co se děje v hlavách specialistů CIA. Vzpomínám si, že se se mnou v tu chvíli všechno zatočilo. Pak je tu článek, po kterém je tahle kniha pojmenována. Je to profil Cesara Millana, přezdívaného zaříkávač psů. Millan dokáže dotykem ruky zklidnit i ta nejzuřivější a nejneklidnější zvířata. Co se mu přitom děje v hlavě? Tato otázka mě k napsání článku inspirovala. Ale v polovině práce na něm mi došlo, že můžu otázku položit ještě příhodněji: Když Millan provádí svoje kouzla, co probíhá hlavou tomu psovi? To je to, co bychom opravdu chtěli vědět – co vidí pes.

3.

Otázka, kterou dostávám nejčastěji, zní: Odkud berete nápady? Pořád jsem se na ni nenaučil odpovědět dobře. Obvykle vágně poznamenám něco o tom, jak mi různí lidé vyprávějí různé věci, nebo jak mi můj redaktor Henry dal knížku, která mě přiměla k zamyšlení, nebo řeknu, že si to zkrátka nepamatuju. Když jsem dával dohromady tenhle výbor, říkal jsem si, že tu odpověď zkusím jednou provždy vymyslet. V knížce najdete třeba dlouhý a poněkud výstřední článek o tom, proč nikdy nikdo nepřišel s kečupem, který by konkuroval značce Heinz. (Jak se cítíme, když si dáváme kečup?) Tenhle nápad pochází od mého kamaráda Davea, který pracuje v potravinářství. Tu a tam spolu zajdeme na oběd a on je prostě člověk, který o takových věcech přemýšlí. (Má mimochodem i pár fascinujících teorií o melounech, ale ty si nechávám na později.) Další článek nazvaný „Přiznat barvu“ je o průkopnicích na trhu s barvami na vlasy. Tímhle tématem jsem se začal zabývat, protože mě nějak napadlo, že by mohlo být zajímavé napsat něco o šampónech. (Myslím, že jsem zoufale hledal téma.) O mnoho rozhovorů později se jedna popuzená dáma z reklamní agentury divila: „Proč pro všechno na světě píšete o šampónech? Barvy na vlasy jsou mnohem zajímavější.“ A je to tak.

Trik při hledání nápadů spočívá v tom, že sám sebe přesvědčíte, že všichni a všechno mají nějaký příběh. Říkám trik, ale možná bych měl říct výzva, protože to vůbec není lehké. Náš lidský instinkt nám ostatně velí předpokládat, že většina věcí není zvlášť zajímavá. Přepínáme mezi televizními kanály a vyzkoušíme jich deset, než si jeden vybereme. V knihkupectví prolistujeme dvacet románů, než najdeme ten, který bychom chtěli. Filtrujeme a děláme žebříčky a hodnotíme. Nic jiného nám nezbývá. Nabídka je příliš široká. Když ale chcete být publicistou, musíte s tímhle instinktem každý den bojovat. Šampón se nezdá moc zajímavý? To tedy ne, musí být, a jestli není, musím věřit, že mě nakonec dovede k něčemu, co zajímavé je. (Posouzení, jestli mám v tomhle případ pravdu, nechám na vás.)

Dalším trikem při hledání nápadů je rozpoznat rozdíl mezi mocí a věděním. Jen málo z lidí, s nimiž se v téhle knize setkáte, patří k mocným nebo slavným. Právě to jsem měl na mysli, když jsem říkal, že mě zajímají menší géniové. Když hledáte příběh, nezačnete odshora. Začnete uprostřed, protože ti uprostřed na světě odvádějí skutečnou práci. Kamarád Dave, který mě poučil o kečupu, je právě takový chlápek uprostřed. Na kečupu sám pracoval. Díky tomu o něm něco ví. Lidé nahoře si hlídají (a oprávněně), co říkají, protože musejí chránit své postavení a práva. A kdo se hlídá, moc zajímavého nenabídne. V článku „Prezentátor“ poznáte Arnolda Morrise, který mi jednoho letního dne ve své kuchyni v Jersey Shore předváděl kráječ zeleniny Dial-O-Matic: „Pojďte blíž, přátelé. Ukážu vám ten nejúžasnější kráječ, jaký jste v životě viděli,“ začal. Vzal balíček grilovacího koření a použil ho jako pomůcku. „Podívejte se na tohle!“ Pozdvihl koření, jako by předváděl vázu od Tiffanyho. Pozdvihl koření, jako by předváděl vázu od Tiffanyho. Takhle se hledají příběhy: v něčí kuchyni v Jersey Shore.

4.

Když jsem vyrůstal, nikdy jsem nechtěl být spisovatelem. Chtěl jsem být právníkem a v posledním roce na vysoké jsem se pak rozhodl, že půjdu do reklamy. Ucházel jsem se o práci v osmnácti reklamních agenturách v Torontu a obdržel osmnáct odmítnutí, které jsem si připevnil na stěnu, jedno vedle druhého. (Dodnes je někde mám.) Přemýšlel jsem o dalším studiu, ale neměl jsem na to dost dobré známky. Přihlásil jsem se na roční stipendium v exotické zemi, nepřijali mě. Nakonec jsem skončil u psaní z toho jednoduchého důvodu, že mi trvalo věčnost připustit, že psaní může být práce. Práce je něco seriózního a skličujícího. Psaní byla zábava.

Po škole jsem půl roku pracoval v Indianě v malém časopise s názvem American Spectator. Pak jsem se přestěhoval do Washingtonu, kde jsem byl pár let na volné noze, až jsem se uchytil v deníku Washington Post – a odtud jsem přišel do New Yorkeru. Celou tu dobu mě psaní nepřestalo bavit a já doufám, že tenhle radostný duch je z článků v této knize znát. Nic mě nefrustruje víc, než když si někdo něco přečte – ode mě nebo někoho jiného – a naštvaně řekne: „Já to neberu.“ Proč se zlobí? Dobré psaní nestojí ani nepadá se silou své schopnosti přesvědčit. Určitě to neplatí o psaní, jaké najdete v téhle knize. Stojí a padá se silou své schopnosti zapojit čtenáře, přinutit je přemýšlet, dát jim nahlédnout do něčí hlavy – i když třeba dojdou k závěru, že se jim v té hlavě moc nelíbí. Nazval jsem ty články dobrodružstvími, protože právě tím mají být. Užijte si je.

ČÁST PRVNÍ

VÁŠNIVCI, PRŮKOPNÍCI A DALŠÍ DRUHY MENŠÍCH GÉNIŮ

„Pro červa v křenu je křen celý svět.“

Prezentátor

RON POPEIL A DOBYTÍ AMERICKÉ KUCHYNĚ

1.

Neobyčejný příběh trouby Ronco Showtime Rotisserie & BBQ začíná u Nathana Morrise, syna ševce a židovského kantora Kidderse Morrise, který přišel ze Staré země v 80. letech 19. století a usadil se v Asbury Parku v New Jersey. Nathan Morris byl prezentátor. Pracoval na plážových promenádách, v dolarových obchodech a na venkovských trzích podél pobřeží Atlantiku, kde prodával kuchyňské pomocníky od firmy Acme Metal z Newarku. Začátkem 40. let založil Nathan společnost N. K. Morris Manufacturing – k jejím slavným výrobkům patří tvořítko na sendviče KwiKi-Pi a kráječ na zeleninu Morris Metric Slicer – a možná proto, že vládla hospodářská krize a pracovní vyhlídky byly chmurné, nebo možná proto, že Nathan Morris ukazoval ve své nové profesi takový zářný příklad, následovali ho příbuzní do firmy jeden za druhým. Jeho synové Lester Morris a Arnold („Kudla“) Morris se stali prezentátory. Pomohl s etablováním i svému švagrovi Irvingu Rosenbloomovi, který později na Long Islandu zbohatl na plastovém zboží. Nabízel mimo jiné tak skvělé ruční struhadlo, že mu Nathan vzdal poctu svým struhadlem Dutch Kitchen Shredder Grater. Uzavřel partnerství se svým bratrem Alem, jehož synové také prezentovali na promenádách, a s vyčouhlým Irem jménem Ed McMahon. Pak, jednoho léta těsně před válkou, vzal Nathan do učení svého synovce Samuela Jacoba Popeila. S. J., jak mu říkali, načerpal od strýce Nathana tolik inspirace, že založil firmu Popeil Brothers se sídlem v Chicagu a přinesl světu kráječe zeleniny Dial-O-Matic, Chop-O-Matic
a Veg-O-Matic. S. J. Popeil měl dva syny. Ten starší, Jerry, zemřel mladý. Toho mladšího zná každý Američan, který kdy sledoval pozdně noční teleshopping. Jmenuje se Ron Popeil.

V poválečných letech udělalo z kuchyně středobod své kariéry spousta lidí. Třeba Klinghofferovi z New Yorku. Jeden z nich, Leon, tragicky zahynul v roce 1985 při únosu lodi Achille Lauro , když ho palestinští teroristé strčili na invalidním vozíku přes palubu. Počátkem 50. let vyrobili Roto-Broil 400, jeden z prvních domácích grilů, který prezentoval i Lester Morris. Pak tu byl Lewis Salton, jenž unikl nacistům s anglickou poštovní známkou ze sbírky svého otce, kterou proměnil za továrnu na kuchyňské pomocníky v Bronxu. Zrodil se v ní ohřívač Salton Hotray, jakýsi předchůdce mikrovlnné trouby, a dnes společnost Salton, Inc., prodává elektrický gril George Foreman.

Ale klanu Morrisových a Popeilových se žádný z rivalů nevyrovnal. Byli první rodinou americké kuchyně. Ženili se s krásnými ženami, bohatli, kradli si navzájem nápady a v noci místo spaní vymýšleli způsob, jak nakrájet cibuli tak, abyste ronili jen a pouze slzy radosti. Byli přesvědčení, že oddělovat vývoj produktů od marketingu, jak to dělala většina jejich současníků, je chyba. Pro ně to bylo nerozlišitelné: objekt, který se prodává nejlíp, je ten, co se prodává sám. Byli to kurážní, brilantní muži. A Ron Popeil z nich byl nejbrilantnější a nejkurážnější. Byl v rodině Josefem, kterého otec vyhnal do divočiny, jen aby se vrátil a vydělal víc peněz než všichni jeho příbuzní dohromady. Byl průkopníkem, který přenášel tajemství prezentátorů z plážových promenád na televizní obrazovku. A ze všech kuchyňských přístrojů z pantheonu impéria Morrisových a Popeilových neměl žádný tak důvtipný design a tak široký zásah a žádný tak dokonale neztělesňoval rodinné přesvědčení o vztahu prezentace a prezentovaného objektu jako trouba Ronco Showtime Rotisserie & BBQ, kterou šlo koupit za čtyři splátky po 39,95 dolarech a je to možná – za ty peníze – nejúžasnější kuchyňský přístroj všech dob.

2.

Ron Popeil je pohledný muž, s rozložitou hrudí a rameny, lví hlavou a možná až příliš výraznými rysy. Je mu kolem pětašedesátky a žije v Beverly Hills, asi v půli Coldwater Canyonu, v rozlehlém bungalovu, za kterým roste pár avokádovníků a zeleninová zahrada. Na poměry Beverly Hills má Popeil zvyky ze staré školy. Sám si nosí nákupy. Jídá ve fastfoodovém řetězci Denny’s. Obléká tepláky a trička. Až dvakrát denně ho potkáte, jak nakupuje maso nebo ryby v některém z místních obchodů – nejčastěji v diskontním Costcu, které si oblíbil, protože půl kila kuřecího tady stojí 99 centů, zatímco v běžných supermarketech je to 1,49 dolaru. S nákupem se vrací do své kuchyně, prostorné místnosti s výhledem na kaňon, kde je připravena škála mechanických pomocníků, sbírka patnácti set lahví olivového oleje a v rohu visí olejomalba, která ho zachycuje spolu s čtvrtou ženou Robin (v minulosti působila jako modelka pro prádlo značky Frederick’s of Hollywood) a jejich malou dcerkou Contessou. Na papíře Popeil vlastní společnost Ronco Inventions, která v kalifornském Chatsworthu zaměstnává dvě stě lidí a má tu několik skladů. Srdcem Ronca ale ve skutečnosti je Ron, jenž pracuje z domova, a velká část klíčových hráčů jsou jeho kamarádi, kteří také pracují z domova a občas se sejdou u Rona v kuchyni, kde hostitel uvaří polévku a uspořádá poradu.

V posledních třiceti letech vynalezl Ron řádku kuchyňských přístrojů, mimo jiné sušičku Ronco Electric Food Dehydrator nebo automatický výrobník těstovin a klobás, jehož tlačné ložisko je z materiálu používaného v neprůstřelném skle. Pracuje vytrvale, nechává se při tom vést záblesky inspirace. V srpnu 2000 ho třeba zničehonic napadlo, jaký výrobek by měl následovat po troubě Showtime Rotisserie. Se svou pravou rukou Alanem Backusem pracoval na obalovacím stroji, který by vzal až pět kilo kuřecích křidélek, žampionů, krevet nebo rybích filetů a udělal všechnu práci – vajíčka, mouka, strouhanka – během pár minut, aniž by se kuchař nebo stroj umazal. „Alan se vydal do Koreje, odkud máme velké objednávky,“ vysvětloval Ron nedávno nad obědem (dal si středně propečený hamburger s hranolky) ve VIP boxu nedaleko dveří v salonku Polo Lounge hotelu Beverly Hills. „Tak jsem mu zavolal. Vzbudil jsem ho, protože tam byly dvě hodiny ráno. A tohle jsem mu řekl: ‚Alane, stop. Obalovací stroj nech být. Vrátím se k němu později. Máme jiný projekt, který musí přijít na řadu dřív.‘ “ Tím projektem, který ho inspiroval, bylo zařízení umožňující udit maso v interiéru, aniž by při tom vznikaly pachy nasycující vzduch a prosakující do nábytku. Ron měl jednu interiérovou udírnu na verandě – pracoval na ní před rokem a vypadala „jako z komiksu Rubeho Goldberga“ – a z náhlého popudu v ní udělal kuře. „To kuře bylo tak skvělé, že jsem si řekl,“ volnou levou rukou udeřil Ron do stolu: „Tohle je ten nejlepší kuřecí sendvič, jaký jsem v životě měl.“ Obrátil se ke mně: „Kolikrát jste měl sendvič s uzeným krůtím? Možná míváte sendvič s uzeným krůtím nebo kuřecím jednou za půl roku. Jednou! Kolikrát jste měl uzeného lososa? Á. Víckrát. Řekněme, že si uzeného lososa dáte jako předkrm nebo malé jídlo jednou za čtvrt roku. Vepřová žebírka? Záleží na tom, v jaké restauraci si je objednáte. Uzená klobása, to je totéž. Tu a tam si dáte uzené,“ naklonil se ke mně a zdůraznil svá slova dloubnutím do paže, „ale já vím jedno, Malcolme. Nemáte udírnu.“

Nápad na Showtime přišel podobně. Asi před čtyřmi lety byl Ron v Costcu a najednou ho zaujalo, kolik zákazníků čeká ve frontě na kuře ze zdejších grilů. Tu a tam si dali grilované kuře, ale jedno Ron věděl jistě: neměli grilovací troubu. Když přišel domů, hned volal Backusovi. Společně koupili skleněné akvárium, motorek, ohřívací prvek, napichovací jehlu a pár dalších dílů a začali kutit. Ron chtěl přístroj dost velký na sedmikilovou krůtu, ale dost malý, aby se vešel na běžnou kuchyňskou linku. Neměl mít termostat, protože termostaty jsou poruchové, a to, jak neustále zapínají a vypínají ohřev, navíc znemožňuje vytvoření rovnoměrné, křupavé kůžičky, která byla podle Rona zásadní. Grilovací jehla se musela otáčet okolo vodorovné osy, nikoli okolo svislé, protože při úpravě kuřete nebo kusu hovězího nastojato by horní část byla vysušená a všechna šťáva by stekla dolů. Roderick Dorman, právník, který Ronovi pomáhá sjednat patenty, vzpomíná, že při svých návštěvách v Coldwater Canyonu vídal na kuchyňské lince pět nebo šest prototypů vyrovnaných do řady. V každém z nich Ron udělal kuře, aby mohl porovnat konzistenci masa a zhnědnutí kůžičky. Pak dumal třeba nad tím, jestli existuje způsob, jak by šlo jehněčím kebabem, když se blíží k ohřívacímu prvku, otáčet tak, aby byl zvenku i zevnitř stejně propečený. Když Ron skončil, byla pro Showtime vytvořena dvacítka patentových přihlášek. Trouba byla vybavena nejvýkonnějším motorem ve své třídě. Měla odkapávací podnos opatřený nepřilnavou keramickou vrstvou, kterou šlo snadno vyčistit, a fungovala i poté, co jste ji desetkrát za sebou z metrové výšky upustili na betonový nebo kamenný povrch. Pro Rona tak bylo naprosto jednoznačné, že upeče to nejlepší kuře, jaké v životě měl.

V té době natočil Ron s troubou Showtime dvacet osm a půl minuty dlouhý teleshoppingový pořad. Natáčel se živě před publikem ve studiu a poprvé se vysílal 8. srpna 1998. Od té doby se pořád promítá, často pozdě nad ránem nebo na obskurních kabelových stanicích, mezi radami jak zbohatnout a bůhvíkolikátou reprízou nekonečného seriálu Three’s Company . Reakce diváků zůstává nadšená a v příštích třech letech by celkové tržby za Showtime měly překonat hranici miliardy dolarů. Ron Popeil přitom neměl žádné výzkumy trhu, vývojářské týmy, poradce pro PR, reklamní agentury z Madison Avenue ani podnikové poradce. Nevyužil jedinou skupinovou diskusi s potenciálními zákazníky. Zvolil strategii, jakou Morrisovi a Popeilovi uplatňují prakticky v celém tomto století a o které všichni experti tvrdí, že v moderní ekonomice ji nejde použít. Ve své kuchyni si vysnil ideálního pomocníka a pak se osobně vydal předvést ho lidem.

3.

Nathan Morris, prastrýc Rona Popeila, vypadal jako Cary Grant. Nosil slamák. Hrál na ukulele, jezdil v kabrioletu a skládal klavírní melodie. Svou firmu řídil z nízké nabílené budovy s malým přístavkem na Ridge Avenue poblíž Asbury Parku, kde se věnoval průkopnickým pokusům s teflonem. Měl své výstřednosti, například si vyvinul fobii z cestování mimo domovskou čtvrť bez lékařského doprovodu. Vedl spory s bratrem Alem, který se nakonec dopálil tak, že odešel do Atlantic City, a potom se synovcem S. J. Popeilem, který podle Nathana nebyl dostatečně vděčný za to, jak mu umožnil v podnikání s kuchyňskými pomocníky začít. Tento druhý nesvár vyvrcholil soudní konfrontací ohledně S. J. Popeilova kráječe Chop-O-Matic se skládanou čepelí ve tvaru W, která se otáčela s využitím zvláštního spojkového mechanismu. Chop-O-Matic byl skvělý na výrobu zelného salátu coleslaw nebo sekaných jater. Když Morris uvedl nápadně podobný produkt pod názvem Roto-Chop, S. J. Popeil pohnal strýce před soud kvůli porušení patentu. (Samotný Chop-O-Matic byl ovšem zřejmě inspirován švýcarským robotem Blitzhacker a S. J. později o patent ve sporu se Švýcary přišel.)

Oba se střetli v květnu 1958 v Trentonu, v soudní síni natřískané členy rodiny Morrisových a Popeilových. Když proces začal, čelil Nathan Morris na lavici obžalovaných křížovému výslechu, ve kterém se mu právníci jeho synovce snažili ukázat, že je pouhý šejdíř a plagiátor. V klíčovém okamžiku se do výslechu zničehonic vložil soudce. „Ukazováček pravé ruky namířil na Morrise,“ vzpomíná Jack Dominik, Popeilův dlouholetý patentový zástupce, „a na to, co řekl, nikdy v životě nezapomenu. ‚Vás já znám! Vy jste prezentátor! Viděl jsem vás na promenádě!‘ A Morris namířil ukazováčkem na soudce a zařval: ‚Ne! Já jsem výrobce. Jsem vážený výrobce a pracuji s těmi nejvýznačnějšími poradci!‘ “ (Nathan Morris měl podle Dominika ve zvyku označovat jako význačné všechny svoje spolupracovníky.) „V tom okamžiku,“ pokračuje Dominik, „začal strýček Nat rudnout a soudce rudl ještě víc, takže byla vyhlášena přestávka.“ Co se stalo později, nejlépe popisuje Dominikův nepublikovaný rukopis The Inventions of Samuel Joseph Popeil by Jack E. Dominik – His Patent Lawyer (Vynálezy Samuela Josepha Popeila od Jacka E. Dominika, jeho patentového zástupce). Nathan Morris utrpěl náhlé srdeční selhání a S. J. ochromily pocity viny. „Následovaly vzlyky,“ píše Dominik. „Dostavily se výčitky. Dalšího dne byla v případu uzavřena dohoda. Zotavení strýčka Nata z včerejšího infarktu se blížilo zázraku.“

Nathan Morris byl showman, tak jako tolik jeho příbuzných, a prezentace zboží byla především show. Říká se, že Nathanův synovec Archie („Předváděč předváděčů“) Morris jednou během dlouhého odpoledne prodal dobře oblečenému gentlemanovi celou řádku kuchyňských pomocníků. Poté sledoval, jak se muž na odchodu zastavil, nahlédl do své tašky a celou ji vyhodil do popelnice opodál. Tak dobří Morrisovi byli. „Moji bratranci by vám prodali prázdnou krabici,“ tvrdí Ron.

Posledním členem klanu Morrisových, který je aktivní jako prezentátor, je Arnold („Kudla“) Morris, který si přezdívku vysloužil svou mimořádnou dovedností s nožem Sharpkut, předchůdcem nožů Ginsu, rovněž prodávaných na prezentacích. Tenhle rozverný muž s kulatou tváří a pár chomáči šedých vlasů nedávno oslavil sedmdesátku. Jeho podpisem je pohyb, jakým poté, co nakrájí rajče na úhledné, pravidelné plátky, jednotlivé kousky zručně vyskládá do vyrovnané řádky na čepeli nože. Dnes žije ve čtvrti Ocean Township, pár mil od Asbury Parku, s Phyllis, která je jeho ženou už devětadvacet let a které říká (se stejným neodolatelným přesvědčením, s jakým by mohl popisovat třeba kvality nože Feather Touch Knife) „nejkrásnější děvče v Asbury Parku“. Jednoho nedávného dopoledne se ve své pracovně pustil do prezentace kráječe Dial-O-Matic, který
S. J. Popeil vyrobil před nějakými čtyřiceti lety.

„Přistupte blíž, přátelé. Předvedu vám ten nejúžasnější krájecí stroj, jaký jste kdy viděli,“ začal. Opodál sedící Phyllis se dmula pýchou. Jako pomůcku si vzal balíček grilovacího koření, které Ron Popeil prodává spolu s troubou Showtime Rotisserie: „Podívejte se na tohle!“ Zdvihl sáček do vzduchu, jako by předváděl vázu od Tiffanyho. Pohovořil o dokonalosti stroje při krájení brambor, cibule a pak rajčat. Jeho hlas,

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .