Jan Kostrhun

Absolvoval jedenáctiletou střední školu v Břeclavi, kde maturoval roku 1959. Roku 1964 vystudoval Vysokou školu zemědělskou v Brně. V letech 1965–1984 pracoval jako zootechnik. Nejprve na Státním statku Drnholec, po základní vojenské službě v Okresním plemenářském středisku v Hustopečích u Brna, zpočátku na postu plemenářského zootechnika, později odborného poradce a šlechtitele.

V období let 1985–1990 pracoval coby scenárista. Ovšem již od roku 1965 byl aktivní jako literát, scenárista a publicista. Je autorem či spoluautorem 25 knih, pěti celovečerních filmů, pěti dokumentárních filmů, dvou televizních inscenací a pěti rozhlasových her.

Je nositelem několika cen za literaturu a scénář.

Balada o panence

Eroticko - politický román aneb smutná komedie o lásce, která se odehrává v tehdejším federálním parlamentu.

Děj románu je situován do kraje pod Pálavou a jeho hlavní hrdina se z průměrného kantora vypracuje na ředitele školy a po něžné revoluci na předsedu okresního výboru jedné nově založené politické strany. Lidí kolem něj a ani jeho samého společenské změny nezasáhnou. Stále jim jde jen o osobní prospěch a o výhry v žabomyších sporech. Vše vrcholí zájezdem strany na třetí kolo volby prezidenta republiky do Prahy, na kterém se projeví pravá povaha všech zúčastněných. Sexuální hrátky jednajících postav pak dokumentují jejich celkovou úroveň.

Jan Kostrhun

Balada o panence

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jan Kostrhun – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-006-2

Obsah

Jan Kostrhun

Kapitola první - POJÍZDNÁ DÍLNA JE NEPOJÍZDNÁ

Kapitola druhá - SOS

Kapitola třetí - PROCESÍ ZA PANENKOU

Kapitola čtvrtá - ZÁKLADNÍ INSTINKTY BÍDNÍKŮ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola první

POJÍZDNÁ DÍLNA JE NEPOJÍZDNÁ

—    Horor v mikrovlnné troubě

—    Svět podle Hráška

—    Děvkař od Lucifera

—    Tajemné dopisy

—    Intimní styk se vznešenou rodinou

—    Opilé psí víno

—    Riskantní způsob soulože

—    Šoustací panenky

—    Nuda úspěšného pohlavního života

—    Neodolatelný Hráškův kulihrášek

—    Svět podle paparazza

—    Jednotvárnost kyprých tvarů

—    Mlaskavě pulzující sasanka

—    Studená mrtvolka ptáčka

—    Stříbrná hvězda v klíně

—    Svůdně tělnaté extrakty

—    Bezpečná manželská postel

—    Stará dobrá pornografie z mládí

—    Rajské boky bílých jachet

—    Láska na Severním pólu

—    Horor na kolejích

—    Umělecká topografie ženského těla

—    Horor na hřbitově

Hrášek byl nemocný a nešťastný muž.

Zdeněk Hrášek byl psanec sebe sama.

Hrášek byl děvkař od Pána Boha.

Promiňte.

Vím. — Jak teskně zní za rosného úsvitu zvonek zvoucí na jitřní, jak vyčítavě se v chladivém soumraku rozplývá klekání...

V životě se však hraje s jinými slovy.

Čas od času dostal Hrášek dopis, kterému absolutně nerozuměl.

A tak to trvalo asi čtyři, nebo možná již dokonce pět let.

Já jsem tomu dopisu rozuměl.

Ve Olomouc 22. 4. 1900

Milý pane Hráškuku,

pravda je v tom, že jsem Vám trochu lhala. Protože ty noviny jsem sice dostala, ale nečetla jsem to.

Nevím, ani kdy to bylo, jak mě manžel hodila na další Lidové novina, které se učím. Kousavě mě řekl, že tyhle noviny, které dostal on i já, že prý nebude nikdy číst ty noviny. Článek ve Lidové noviny jsem příliš nerozuměla. Poprosila jsem se mojí doktorce, aby si jí půjčila v té obchod. Když mě vlátila té novina, zeptala jsem se jí, jaké to je článek. Řekla mi: »No, není to tak strašné.« Což mně připadá podobně, když musím napsat třeba na PBH, a manžel v podstatě skoro napíše mi opak.

Já prostě nevím. Nepochopím a nevěřím. Kdybych uměla dočíst, věděla bych o co běží. Mohu Vím říct, že já jsem začala pracovat na diplomu FŽ UK. Mohla jsem sicesi vybrat buď Čapka K., nebo hahlíčka a shcválně, ať je legrace, a bylo psáno — »Krizové obdolí 68/69 atd.« Okamžitě mě vzali. Tedy jsem hledala všechny noviny. Jinak to nešlo, aspoň Něco- »působení kléru v krizohém obdlí 68/69 v česk. tisku«. A potom mě málem vyhodili, protože jsem napsala pár řádků na nasěho preidentovi L. Svobodovi. Tak jsem se měla.

Ještě něco. — můj přítel měl astma, jel vlakem sám a utusil se. Ti lidé vlaku seděli a tvářili se, že ho nevidí, nevšímali se a lhostejně. Je topro mne hluboko vnitru skované. A vímže Vám píšu jako křečovitě a násilně. Nikdy jsem nebyla taková, ani nevím proč.

Přeju Vám dobrou náladu, mějte se hezky zatím nashledanou!

To mně jde, že?

Foltýnová

Byl jsem tím dopisem, zatím posledním v řadě.

Byl jsem tím dopisem plným překlepů a chyb.

Hrášek na mě civěl naprosto nechápavě. Absolutně tomu všemu nerozuměl. Něčemu vlastně rozuměl. — Čas od času mu v Lidových novinách otiskli fejeton nebo sloupek či kurzívu, protože se jim hodila. A Hráškoví se zase hodilo, když se čas od času objevilo jeho jméno v Lidových novinách.

Vím to. Byl jsem totiž také jeho vizitkou:

DR. ZDENĚK HRÁŠEK

REDAKTOR A PUBLICISTA

Zlatá písmena na lesklém neónově zeleném podkladě mi velice slušela.

Ale jako na záhadný dopis, zatím poslední v řadě, se na mne ten jinak vždy poměrně bystrý Bakchos blahé paměti díval velmi nechápavě až přihlouple.

Krok měl tři dcery: Kazi, Tetu a Libuši.

Starý Vališ měl také tři dcery.

A aby toho nebylo na jednoho člověka málo, paní doktorka postrašila starého Vališe zhruba v tom smyslu, že nepřestane-li si do hlavy vytrvale pumpovat nechvalně proslulé desetistupňové pivo z březovského pivovaru, potká ho ještě navíc cirhóza jater.

Vališova dcera Kazi se jmenovala Barbora, Teta se jmenovala Kateřina a Libuška již dávno zemřela.

Všichni Vališové na planetě jménem Země před starým Vališem si vydělávali na chléb svůj vezdejší k nezbytné obživě pozemské zhruba stejným způsobem: jako pacholci u sedláka.

Až poslední Vališ před starým Vališem, neboli starého Vališe tatík, poněkud vybočil z řady. — Dělal pacholka u samotného starosty.

Starosta si zařídil vymoženost v té době zcela nevídanou: splachovací záchod. A potřeboval někoho na vyvážení žumpy. Delikátní záležitost. Přímo intimní styk se vznešenou rodinou. Starosta tím vyznamenal tatíka starého Vališe.

Splachovací záchody se ujaly. Zrodilo se nové řemeslo. Řemeslo sračkařské.

Bývaly dny zkraje podzimu, v nichž psí víno vzplálo na povel poledních zvonů rudými a žlutými plameny.

Bílá hřbitovní zeď se rozhořela karnevalovým ohňostrojem.

Psí víno chlemtalo těmi svými rozpálenými, ostře rudými a ostře žlutými jazyky sluneční záři tak dlouho, dokud se zcela neopilo. A potom tiše zpívalo, vánkem posedlé.

Starý Vališ si psí sádlo mazal nejen na špatně srostlá kolena, ale také na krajíce chleba ke svačině.

Celý ten kraj tam u dvou hřbitovů, křesťanského a židovského, celý ten kraj nad starobylým královským městem Podivínem zvaný odpradávna Kopce, vypadal jako habánská mísa z pálené hlíny, mísa na dary štědré přírody.

Je poledne a zvoní zvony a popínavé psí víno plápolá rudými a žlutými plameny.

Habáni se již dávno propadli do věčnosti...

Takové bývaly ty chvíle v těch dnech zkraje podzimu, kdy Kateřina tak zoufale nemohla žít v té staré rasovně, až z toho již zaživa málem umírala.

Kateřina nechtěla zemřít!

Pohřební kvílení a hromobití trombónu a bubnu poznala ještě mnohem dříve než matčin smích.

Smrti se Kateřina bála ještě více než života.

Ležel jsem pod Brehmovým »ŽIVOTEM ZVÍŘAT«; kompletní vydání z roku 1927, samozřejmě v kůži vázané a na papíru adekvátně solidním.

Vidím paní Olgu. Sáhne do prosklené komody naprosto najisto. Zbaví mě té tíže života zvířat. Dostaví se všeobecná úleva. Teď už je mi jedno, koho z nás si vybere.

Dobrý den!

Už toho mám dost. Jak blázen věčinou asi v deváté ráno se učím se až do obědě a potom pokračuju dál. Vrší mi hromady různých novinách, které mi dává manžel.

V loni milá doktorka se rozhodla, že už nemusím číst básničky, třeba — » činky linky cink, zvoní konvalinky «, což znamená, že v dubnu často prší a dokonce lije. Tak že jsem musela hned začít v loni číst noviny.

Vzpomněla jsem si, na našše volby, viděla jsem v televizi dokonce našeho dojemného stařičkého mocnářského Gustav Husáka. Bylomi to docela líto, jak ťukal hůlkou. Když už jsem žila v Olomouci s manželem druhým, jezdila jsem v Praze na zkoušky v FŽ UK. Vždycky mě napsali, že jsem jako velmi dobrá, ale protože. atd. Ajá jsem se nezadávala, spíše jako mezek. Za čtyři roky se rozhodla manžel druhý můj ten, že nspast prezidentovi Gustav Husákovi proč jeho manželka nemůže studovat. Za 20 dní mě volal manžel, rozruený. že dostal dopis v Kanceláři prezidenta ČSSR. Byla jsem chladná.

Zak byla jsem v práci a někdo zvonil v telefonu. Manžel mě volal a celá špatný. Lekla jsem se, co se stalo. Protože milý manžel je tuze šetrný a dokonce doma jsem nesměla komukoliv volat. Špatně nevidí, tak jsem letěla domů. Otevřela jsem si tlustlo obálku, dočetla nejdřív rychleji, potom pomalu a ještě po třetí. Začal jsem brečet. Chudám manžel se podívala na mě a také začala dojemně plakat. A já jsem poprvé v životě plakala na radost.

Ještě to mám schované,co mi dal manžel: »V Praze dne 6.7.78. Oznamujeme Vám, že Váš dopis ze dne 16.6.78 jsem postoupilik dalšímu opatření Rektokrátu Univerzity Karlovy v Praze. O výsledku dostanete zprávu.«

A potom v Praze jsem se doplula v FŽ UK až do 13.6.82.

Na shledanou!

Foltýnová

Konečně pršelo; poprvé snad za celých posledních sto let. Kapkaly na mě slzy.

Nebyly to však fialové slzy z očí namalovaných dětskou rukou na bílé hřbitovní zdi. Ty slzy na mě kanuly ze zarudlých spojivek modrých očí bledé ženy.

Nevím, jak může být na duši a co asi cítí po těle manželka při čtení intimních dopisů adresovaných výhradně jejímu manželovi, ale vím, že než ty slzy na mě dopadly, nejdříve stekly po tvářích paní Olgy Hráškové.

Proč je tedy tak vytrvale a stále kolem dokola četla, když jí přitom bylo, jak jí bylo...?

Proč ty dopisy raději nenechala napospas mnohem odolnějšímu »SVĚTU ZVIŘAT«…?

Nevěděl jsem.

Nevím, nevím, nevím...

Je mi však naprostou záhadou, proč ty slzy vůbec, ale ani trochu nezasyčely. Všude kolem totiž panovala vedra ve výši nejméně 38 °C. Ve stínu!

Ustavující sjezd STRANY OBČANSKÉ SVOBODY se konal 13. ledna 1990 v kulturním domě JZD »MÍR« Velké Pytlovice. Sláva převeliká; v přestávkách vyhrávala krojovaná kapela. Nikdo z přítomných ani na okamžik nezapochyboval, že je u zrodu VELKÉ VĚCI.

A slova řečníků to mimo jakoukoliv pochybnost potvrzovala.

Ustavující sjezd SOS byl jedinečnou příležitostí otevřít okno do jásavé budoucnosti. Stačilo jenom sníst pět obložených chlebíčků a smažený řízek s bramborovým salátem a zvednout ruku.

Více než tisíc účastníků ustavujícího sjezdu SOS se rozjíždělo do svých domovů v mnohem lepší a slavnostnější náladě, než když se brzy ráno ještě za tmy sjížděli do Velkých Pytlovic ze všech koutů naší krásné, svobodné vlasti. Tenkrát se zdálo, že vůbec největším problémem do budoucnosti bude zajistit sály s odpovídající kapacitou pro příští sjezdy.

OF bylo pro všechny, SOS pro vyvolené!

Předsedou OV SOS Březová byl zvolen tajným hlasováním zakládající člen strany Zdeněk Hrášek.

Hráškův otec byl také děvkař, jakých se rodí jenom málo, naštěstí, o Hráškově dědu a pradědovi ani nemluvě. Za takové genetické prokletí by měl člověk dostávat dekret o invalidním důchodu již namísto osvědčení o absolutoriu základní školní docházky.

Hrášek vypadal jako Bakchos blahé paměti.

Na nohách spíše obtloustlých než štíhlých nosil místo břicha třetihorní vyvřelinu, třetihorní kamennou bublinu; břicho jako meteorologický balón na nohách spíše sloních než gazelích; to tedy určitě. Na hlavě měl hřívu vlasů a prales plnovousu, a v průsmyku na nose vyleštěná skla brýlí s tajuplnými kostěnými obroučkami. A ruce měl chlupaté a z nozder a uší mu taktéž prýštily chlupy v míře více než hojné.

Když se narodil, jeho maminka se tak upřímně polekala, až samým štěstím omdlela. A nejen jeho maminka, ale i poměrně již otrlá porodní babka Pilátová a nepoměrně ještě otrlejší doktor Pilát se polekali téměř až na pokraj zděšení, neboť novorozený Hrášek se spíše než mláděti lidskému podobal mláděti orangutana. Leč nejbližší prales byl vzdálen nejméně sedm tisíc mil; dali mu tedy jméno Zdeněk a přijali ho mezi sebe.

A už mu to zůstalo.

Ale kupodivu ani nesmrděl, jak mívají opice ve zvyku.

Ani se nijak nepřiměřeně nepotil.

Oblékal se ležérně.

Inteligenci měl průměrnou.

Talent veškerý žádný.

Ačkoli vypadal jako Bakchos blahé paměti, zarputilou tvrdohlavostí si v ničem nezadal se zkaženým mezkem. A protože nejbližší prales byl stále a natrvalo vzdálen nejméně sedm tisíc mil, Zdeněk Hrášek intuitivně zamířil na jedinou možnou náhradní cestu přibližně stejným směrem:

S odřeným pravým uchem se prosmýkl základní školní docházkou, s odřeným levým uchem se protáhl soutěskou jedenáctileté střední školy a s oběma ušima odřenýma i s chlupama absolvoval tzv. pajdák neboli pedagogickou fakultu Univerzity JEP.

A měl všechny papíry, které pro začátek potřeboval.

Brnění by mu nepochybně slušelo mnohem více.

To bylo v dobách, kdy se nosily kalhoty do zvonu a vlasy do drdolu a na modrých košilích znak ČSM a ňadra bývala vesměs okována saténovými špičatými podprsenkami na zámek ze dvou gumiček a čtyř knoflíčků. Jelikož tehdy třicetiletá válka již dávno skončila a dívčí válka ještě nezačala, Zdeněk Hrášek si jako rovnocennou náhradu středověkého brnění pořídil ještě jeden nezbytný dobový papír.

Ten papír měl barvu červenou a růžovou a podobal se útlé knížečce ve tvaru legitimace.

Nejednalo se však o knížečku tklivé a cudné přírodní lyriky. Vždyť se tak stalo v těch neochvějných časech, kdy se ňadra k boji okovaná ne- rozborně spojovala gumičkami, zatímco proletáři všech zemí se spojovali rudými hesly; než zkameněli na dobových fotografiích.

Ženy to se Zdeňkem Hráškem rozhodně neměly lehké.

Zdeněk Hrášek byl na tom se ženami ovšem ještě mnohem hůře.

38 °C ve stínu.

Souložit se dá leda tím způsobem, že žena přidržuje na mužově zátylku pytlík s kostkami ledu.

Ne že by Hrášek neměl klimatizovanou kancelář. A ne že by v té kanceláři neměl dostatečně prostornou pohovku. To všechno samozřejmě měl, a ještě mnoho jiných příjemných věcí. Ta pohovka v klimatizované kanceláři byla například potažena příjemně chladivou pravou kůží.

Ovšem to staré heslo ďáblem posedlých děvkařů všech zemí »CO JE V DOMĚ, NENÍ PRO MĚ« určitě nevymyslel žádný blbec.

Hrášek se tím heslem také řídil.

Téměř výhradně.

Jenom na počátku své kariéry ne. — A to tenkrát tedy bylo něco! (Pro nás teprve bude.)

Zdeněk Hrášek nastoupil na tzv. umístěnku do základní školy ve Vlčinci.

Dnes už bychom tu obec asi těžko hledali někde na mapě, ale určitě tam někdy byla, jak dokazují dobové fotografie. Obyvatelé Vlčince si nejraději hrávali »na krále« a opíjeli se při tom zajíkavě kyselým vínem, kterému říkali »naše pravé poctivé domácí«.

Svoje povolání učitele neboli poslání Hrášek vykonával jenom se špatně skrývaným odporem. Neměl rád vřískající a věčně rozjívená děcka, neměl rád ten puch školních tříd, neměl rád přízemnost učitelského sboru, s tichým opovržením snášel hysterické výlevy frigidních učitelek, naprosto nesnášel gramatické chyby v sešitech a užvaněného školníka a neměnný časový rytmus ohraničovaný zvoněním.

Za rok a den se Hrášek stal zástupcem ředitele základní školy ve Vlčinci.

Oženil se ze stejných důvodů, kvůli kterým se stal učitelem. Jeho žena Olga ho nikdy nezklamala. Později pouze poněkud ztloustla. Její otec neboli Hráškův tchán byl postupně okresním školním inspektorem, vedoucím školského a kulturního odboru a nakonec předsedou ONV Hradiště.

V základní škole ve Vlčinci byla vhodná k přeříznutí jenom soudružka Anna Palcová, vedoucí školní vývařovny. Školní vývařovně se říkalo kuchyně, soudružce Anně Palcové Anka.

Anka měla oči jako šoustací panenka.

Když se stalo, co se státi muselo, Anka si erárním bílým pláštěm utřela stehna i rozkrok, natáhla si růžové kalhotky s modrými pomněnkami, rozverným zavrtěním zadku a současným mírným podřepnutím při roztažených kolenou je přinutila usadit se na patřičných místech a řekla:

»Kdybys věděl, jak mě ten stůl celou tu dobu studil do prdele, tak by sis určitě pospíšil.«

Dováděli na plechem pobitém stole na bourání masa.

Mokrá stehna Anka pokládala za jev krajně nepříjemný. Šéfová kuchyně musí být stále v pohybu a v letu, zkrátka všude. »A ty máš semene jako kanec,« říkávala. »Ty snad šoustáš jenom se mnou, že se ti toho v pytlíku vždycky tolik nastřádá.«

Nebyla to pravda (jak již víme). Zdeněk Hrášek souložil s každou, která mu dala.

38 °C ve stínu.

Smrtící vedro. Vzduch se ani nepohne. Ve dne sálající výheň — horor v mikrovlnné troubě. Nezapršelo už snad sto let. Nekonečné tropické noci. Cvrčci se mohou samou radostí zbláznit. Normální člověk myslí na sebevraždu.

Černá asfaltová silnice. Černý potok tekoucího asfaltu. Vejce by nepotřebovalo ani těch svým sedm minut, aby se na té černé asfaltové silnici uvařilo natvrdo.

Soutěskou mezi bílými skálami se vine kolem Pálavy černá asfaltová silnice. Na těch doběla rozpálených skálách by vejce potřebovalo sotva o minutu déle než na černém asfaltu, aby se zdárně uvařilo natvrdo.

Za tři roky a tři dny se Zdeněk Hrášek stal ředitelem základní školy ve Vlčinci.

Konečně měl dostatek času, aby si vytvořil prostor pro to, co ho opravdu zajímalo: divadlo, literaturu a ten jásavý folklór napájený kyselým vínem. S Jiráskovou »LUCERNOU« v jeho svižné režii suverénně zvítězili na celostátní přehlídce amatérských divadelních souborů »JIRÁSKŮV HRONOV«. Tam stála za přeříznutí členka poroty, šoustací panenka z rodu plnokrevných ušlechtilých vraných klisniček, jinak vznešená dámička Julinka z vysokých pražských normalizačních kruhů. Leč buď poněkud frigidní, jak se ukázalo, když přišlo na lámání půlek, nebo chorobně znuděná nekonečně úspěšným pohlavním životem. Hrášek musel tu její havraní studánku lízat snad dvě hodiny, až z toho dostal žízeň. Tak si ji poléval šampaňským. Pro porotu byl tenkrát účet v baru otevřen nonstop čtyřiadvacet hodin.

Uplynulých pět let a pět dnů Hrášek nepromarnil tak zcela, jak by se mohlo na první pohled zdát. Sepsal knížku »PARTA S HVĚZDIČKOU«; takový románek o tom, co měl rád, co neměl rád a co přímo nesnášel, včetně školníka a bývalého ředitele školy. Pojal to v žertovném duchu a s laskavým humorným nadhledem, takže z toho vzniklo něco mezi »ZVONOKOSY« a KNOFLÍKOVOU VÁLKOU«, něco takového podobného, odehrávajícího se mezi malebnými kulisami na vděčném jevišti Vlčince. Tenkrát v té době však ještě všichni byli dobou tak zpitomělí blbci, že nikdo nechtěl knížku vydat; prý zesměšňuje socialistickou školní vzdělávací soustavu a budování družstevní vesnice.

Sedmý rok a sedmý den od Hráškova nástupu do základní školy ve Vlčinci byl jeho nezadržitelný vzestup na trůn okresního školního inspektora zmařen erotickým skandálem s Kateřinou Hlávkovou.

Původně přišla Kateřina Hlávková do Vlčince jako svěží, čerstvě vystudovaná posila již notně znaveného a opotřebovaného učitelského sboru.

Hrášek si ji vybral z kolekce deseti kádrových materiálů, které byly onoho času k dispozici na ONV Hradiště.

Sotva poprvé na vlastní oči spatřil tu blonďatou šoustací panenku jménem Kateřina Hlávková, toho modrookého boubelatého andílka s mléčnou pletí, rozhodl se nastudovat s divadelním souborem Nezvalovy »MILENCE Z KIOSKU«. A potom se již průběh dalších událostí řítil a řídil výhradně zákonitostmi volného pádu, tedy zejména zrychlením plus mínus 10 m/sec.:

Zdeněk Hrášek se zamiloval.

Kateřina Hlávková měla otce vyloučeného z KSČ, a proto již několik let věděla, že na oltář vlasti je třeba přinášet jisté drobné oběti. O panenství přišla s ročníkovým předsedou stranické organizace. Provdala se za mechanika důlních zařízení. Zásadně tedy nebyla ani proti tomu podržet soudruhu řediteli.

A tak se i stalo. Poprvé na hromadě rudé plyšové opony v kulturním domě.

Když vedoucí školní kuchyně spokojeně miluje spokojeného ředitele školy a naopak, jsou vytvořeny ty nejlepší předpoklady pro to, aby byli spokojeni všichni. Běda však, běda!, když se do spokojené harmonie vloudí chybička.

A tak se i stalo. Z dlouhé chvíle slídící a sexuální abstinencí zbystřená soudružka Palcová přistihla při koitu soudruha ředitele a tu fenku Hlávkovou přímo v ředitelně základní školy. Nesla soudruhu řediteli morkovou kost s hořčicí. Soudruh ředitel měl právě tu svoji kost kdesi hluboko v břiše té čubky Hlávkové, která se zřejmě i při tom všem přece jenom trošku styděla, protože ji soudruh ředitel bral na koberci zezadu.

Jejich pohledy se střetly.

Morek ve vlasech je možná kosmeticky přínosný, ale velmi obtížně se vyčesává.

Hrášek poprvé ve své kariéře zvadl před vrcholem, což se mu ještě nikdy nepřihodilo dříve, než sám chtěl.

»Teda soudruhu řediteli, s takovou kurvou špinavou...,« vydechla Anka plačtivě, a potom je oba začala tlouci tou morkovou kostí. Dveře v tom chvatu nezavřela.

Při pohledu z chodby mohla sice scéna v ředitelně vzdáleně připomínat zkoušku netradičně pojatého výjevu z »MILENCŮ Z KIOSKU«, ale těžko by se s tím dalo obstát při veřejném slyšení. Ani interpretace oné trapnosti ve smyslu konzultace nácviku spartakiádní skladby pro starší žáky se nejevila příliš věrohodně, nicméně kombinací obou těchto krkolomností Hrášek zabránil nejhoršímu: rozvodu s Olgou.

Alespoň tenkrát si to myslel, že zabránil nejhoršímu.

Když se po grandiózní manželské hádce pokusil Olgu přesvědčit o nevyčerpatelnosti své milostné náklonnosti k její drahé osobě, poprvé v životě se mu nepostavil.

Což ho přímo k smrti vyděsilo!

»Teda, soudruhu řediteli,« znělo mu v uších, »s takovou kurvou špinavou ...!«

Potil se a to bylo všechno.

Zoufale se potil, a jinak vůbec nic.

38 °C ve stínu.

Na jižní Moravě pod Pálavou lidé sbírají okurky. Sbírají okurky, přestože je nikdo nechce. Sbírají okurky, protože je na svátek sv. Marka zaseli. Dělali to tak celá desetiletí, poskládaná do staletí. Okurky z Polska jsou však levnější. Jenom trochu nahnilé po týdenním transportu v úmorném celoevropském vedru. Noviny soudí, že je to tak v pořádku, že právě tak to má být.

38 °C ve stínu.

Na jižní Moravě pod Pálavou lidé sbírají rajčata. Sbírají rajčata, přestože je nikdo nechce. Sbírají rajčata, protože si koupili sazenice a po posledních květnových mrazících je zasázeli do první májové vláhy, aby se o ně až do sklizně dnes a denně starali. Dělali to tak celá desetiletí, poskládaná do staletí. Rajčata z Bulharska jsou levnější. Pravda, jenom poněkud nahnilá po čtrnáctidenním transportu v úmorném celoevropském vedru. Noviny soudí, že je to tak v pořádku, že právě tak to má být. Vždyť nakonec dva roky starý kečup z Ukrajiny je téměř zadarmo.

38 °C ve stínu.

Na jižní Moravě pod Pálavou pomalu končí žně; téměř o měsíc dříve než obvykle. Přischlé ječmeny a zaschlé pšenice sypaly sotva dvě třetiny obvyklých výnosů. Přesto to obilí nikdo nechce. Noviny však sugestivně soudí, že je to tak v pořádku, že právě tak to má být.

38 °C ve stínu.

Kromě klimatizované kanceláře měl Hrášek také klimatizovaný osobní automobil.

MERCEDES 300 SE.

K tomu není co dodat.

Téměř celý učitelský sbor základní školy ve Vlčinci bydlel jako jedna velká rodina v činžáku poblíž fotbalového hřiště. V sušárně prádla si zařídili sborovnu. Pěkně se jim tam žilo; nejvíce ze všech chrápal soudruh ředitel.

Jednoho prázdného večera, když Olga nacvičovala smuteční zpěvy v místním sboru pro občanské záležitosti a Hlávka sešíval roztržené uhelné dopravníky někde v Ostravě, půl kilometru pod zemí, rozhodl se Hrášek vyzkoumat, jak je na tom se svým mužstvím za takových poměrně optimálních podmínek.

Kateřina si vykoupala Hráška.

Hrášek si vykoupal Kateřinu.

Všechno se zdálo být v nejlepším pořádku.

Dokud kdesi v dáli nezakokrhal zpitomělý kohout.

A mohli začít znovu.

Hrášek si vykoupal Kateřinu.

Kateřina si vykoupala Hráška.

A protože se před tím i při tom stále ještě trošku styděla, vyšpulila na Hráška hned v koupelně smetanový zadeček.

Všechno bylo na nejlepší cestě k vrcholu slasti.

Dokud ve vedlejším bytě nespláchnul ten kretén Palička.

A mohli začít znovu.

Hrášek si ucpal uši vatou, oči si zavázal šátkem.

Kateřina neměla důvod, proč by se styděla. Odvedla si Hráška do ložnice. Vzala si Hrášková kulihráška do pusy. Zavřela oči a zdálo se jí, že je u mámina prsu. Hráškova kulihráška neubývalo, ale právě naopak. Nádhera! Ale takhle by jí bylo škoda. Vyšpulila smetanový zadeček, drobnou ručkou uchopila tu Hráškovu nádheru a zaváděla si ji na cestičku k vrcholu slasti.

Hrášek spokojeně hekal. Ulevilo se mu. Všechno bylo v nejlepším pořádku. Kulihrach klouzal v řádku.

Najednou se mu zaseklo do šourku mozolnaté klepeto, neúprosně a za omračující bolesti ho stáhlo z postele na zem. Hrášek stačil jenom sotva krátce zavýt. Dostal strašnou ránu do zubů a vražedný kopanec pod břicho a zvadl celý.

Probral se z bezvědomí ve vlastním manželském loži.

Olga nenacvičovala smuteční zpěvy a Hlávka nebyl kdesi půl kilometru pod zemí.

Hráškoví se blýskla před očima čepel břitvy. Dostal ji od tchána k vánocům. Vzápětí ho ta čepel zastudila naplocho položená ke kořenu jeho zmrzačeného camprlíka.

»Ještě jednou, ty kurevníku hnusný!« vřeštěla Olga. »Ještě jednou, a šmik, šmik, šmik!!!«

Otevřely se dveře, vstoupil Hlávka. »Nechte toho, celý dům se baví.« Hodil na zem Hráškovy svršky i spodky. »Taky byste mu ty trenky mohla aspoň jednou za měsíc vyprat,« řekl zhnuseně a odešel.

Hrášek měl kromě nepochybného vnitřního zranění ještě navíc zjevně zlomenou čelist a nadobro přišel o dva přední zuby.

Kateřina půl roku nosila paruku, než jí dorostly vyškubané vlasy. Ostuda převeliká.

Bylo po lásce.

Vážený pane Hrášku,

někdy se mi o Vás zdává. Sedíme spolu u stolu a před námi je ve sklence od vína voda s oranžovou rybkou. Jako veselá naděje. Vždycky chci nějaké vysvětlení, něčeho se dopátrat, ale nikdy se mi to nepodaří dříve, než sen zmizí.

Kdybych s Vámi mohla mluvit, zeptala bych se Vás, zda je normální pociťovat tolik let takovou osamělost? Někdy jsou chvíle, kdy cítím, že žiju, ale těch chvil stále ubývá. Mládí ubylo a moudrosti nepřibylo. Kdysi jsem s chutí psávala o lidech, kteří mne nadchli, dnes už jako by i takových lidí ubývalo. Opustilo mne naivní nadšení a pouhá profesionální práce mi už to potěšení nepřináší... A tak pořád dál...

Já vím, že vzpomínky a návraty jsou k ničemu a z osamělosti nepomáhají, ale je to tak, že z Vás jsem se narodila a k Vám se vždycky vracím, když je mi nejlíp i když je mi nejhůř. Nemohu si pomoci, ale je to tak: Ať dělám, co dělám, všechna ta voda a hlína, ze které jsem, všechno to víno a slunce jsou z Vás. Nestalo se mi v životě mnohokrát, abych se tak znovu narodila, ale i když jsem zase někdy upadla do lásky, chtě nechtě jste to byl zase Vy, koho jsem v sobě nakonec našla.

Mám často v životě pocit, že umřu na slova, která nikdo nechce slyšet, na slova o lásce, kterou v sobě nosím. A protože se bojím smrti, moc se bojím, musím se vyzpovídat. Proč jsem taková, proč nemohu žít bez lásky, proč mi nestačí všechno, co mám, dětský dech v noci a ve dne klidné soužití? Když nikoho nemiluji, nemohu ani umět klást slova na papír.

Kdybych s Vámi mohla mluvit, poprosila bych Vás, abyste mi řekl, jaký doopravdy jste, abyste mě naučil všemu, co víte o tom, jak se má žít bez lásky, bez touhy, bez milování, jestli to umíte.

Odkojena Plzákem a jinými klasiky teoreticky vím o tomto problému prakticky vše. Jen neumím žít.

Divně a nesmyslně mi pomáhá či uklidňuje, že jste na světě. Nic od Vás nechci, jen by mi čas od času očistilo duši setkání. Samozřejmě vím, že je to nesmysl, tak tedy od něj již teď upouštím.

Zase někdy nashledanou, a zatím buďte zdráv a vesel!

Foltýnová

38 °C ve stínu.

Končily žně, lidé sbírali okurky a rajčata a okopávali vinohrady a připravovali se na sklizeň hroznů, které nakonec také nikdo nebude chtít, neboť celý svět se koupe ve víně mnohem lahodnějším a nepoměrně levnějším, než je to naše. A noviny soudí, že je to tak v pořádku, že právě tak to má být.

A Hráškovi je to jedno.

Hrášek pouze potřebuje, aby se jeho jméno čas od času objelo v nějakých lidových novinách, které čtou úplně všichni. Nebo aspoň ti praví.

38 °C ve stínu.

Po černé asfaltové silnici v soutěsce mezi bílými skálami kolem Pálavý, nad mravenečky bezútěšně se pachtícími odnikud nikam, svištělo černé auto ladných tvarů. Blyštělo se ve slunci jako kocouří oko v noci. Pneumatiky mlaskavě obcovaly s rozteklou silnicí.

38 °C ve stínu.

Barbara nastoupila do MERCEDESU 300 SE na smluveném místě, u řízené skládky tuhých domovních odpadů za městem Březová. Ta skládka vypadala jako předpeklí. Smrad a hustý černý dým, v předsmrtných křečích propletené prsty a údy hříšníků.

Barbara se podobala Kateřině a Kateřina se podobala Barbaře s rozdílem deseti let. Těžko se to vysvětluje, ale dobové fotografie hovoří jasnou řečí. Barbara s Kateřinou se jedna druhé podobaly jako jednovaječná dvojčata, jenomže byl mezi nimi věkový rozdíl deseti let a sto padesáti kilometrů.

Dobové fotografie jsou pro tento dávno uplynulý příběh, který se pro nás teprve stane, velmi důležité. Mnohdy až tragicky…

V životě to již tak chodí, že některým je dovoleno úplně všechno a jiným vůbec nic. A na některé z těch jiných si dovolí úplně každý naprosto všechno.

Když byla Barbara stejně líbezná jako Kateřina ve čtrnácti letech, znásilnil ji podivínský klempíř Beránek. To již byla čtyřiadvacetiletá Kateřina poprvé rozvedená a podruhé vdaná, žila v Olomouci a studovala druhou vysokou školu. Kateřina byla vždycky divná, vždycky si vymyslela něco extra. Například v patnácti letech utekla z domu do domova důchodců.

Beránek znásilnil Barbaru v jednom mimořádně zvláštním letním podvečeru někdy na začátku jejích posledních školních prázdnin, přesněji řečeno 3. července.

Tenkrát lidé také sbírali okurky a rajčata. Tenkrát také již dlouho nepršelo. A také vedro bylo tenkrát dusné až k zalknutí. Ani barvy světa nevěstily nic dobrého. Převládala taková lstivě růžová barva, hustá a temná, a navzdory slunci zapadajícímu za poslední vlnu Pálavských kopců nad Mikulovem se ta lstivě růžová barva hustě a temně klenula od jihu a plazila se vzhůru po nebi směrem severním. Polovina oblohy byla temně, hustě a lstivě růžová, druhá polovina šedivá až do černa a přesně v nadhlavníku se ta růžová s tou černou přetláčely. Ani lístek kaštanu se nepohnul, ba ani plamínek svíčky. Načepýřené schouleným sýkorkám malátně padala víčka přes očka. A štíhlé chvojky klášterské na hřbitově se těm plamínkům svíček na hrobech podobaly jako starší sestry, jenomže byly zelené.

Barbara nesla Libušce na hrob čerstvá poupata bílých růží.

Každý den vpodvečer Barbara chodila za Libuškou. V tom vleklém a neústupném vedru by vydržel ve váze leda bodlák. Každý jiný kvítek by se od rána do večera ve váze spolehlivě uvařil.

»Dobré odpoledne, strýčku Beránku,« pozdravila Barbara více stydlivě zastřeným než provokativně jasným hlasem drzé čtrnáctileté slečny, a vzápětí se začervenala a sklonila hlavu a zrychlila krok. Strýček Beránek sice byl nějakým jejím vzdáleným příbuzným z desátého kolena, ale to nemohlo nic změnit na tom, že stál na žebříku a měl na sobě oblečeny jenom černé plandavé klotové trenýrky, a v té černé jeskyni měl kromě jiných hrůzných věcí také sloní chobot.

»Co dělá tata, Báro?« zaržál Beránek slintavě. »Zase vozí hovna? Pořád hovna, pořád jenom hovna?«

A chrchlavě se zasmál, ten hnusný strýček Beránek.

Tenkrát třetího července Barbaru dvakrát přeřízla cirkulárka. Nejdříve podélně a potom i napříč, aby až navěky chodila světem složená ze čtyř nespojitelných částí, aby až navěky chodila tím peklem světa rozbitá.

Po asfaltové silnici v soutěsce mezi bílými skálami kolem Pálavy svištělo auto černé jako vzácná perla; MERCEDES 300 SE. Pneumatiky mlaskavě obcovaly s rozteklou silnicí.

Auto se vyhouplo na strmou vlnu horizontu. V té chvíli stačilo jenom

o půl milimetru sešlápnout plynový pedál, aby MERCEDES 300 SE jako blyštivě černý projektil vzlétl vzhůru k modrému nebi.

Není to špatné mít dobré auto, pomyslel si Hrášek a vzápětí, ještě dříve, než se mu leknutím rozšířily oči, dupl na brzdu.

Reflexy měl na svůj věk ještě docela slušné; tedy aspoň některé. Zejména ty sebezáchovné.

Auto se náhlou drtivou ztrátou rychlosti málem postavilo na čumák a zapíchlo se tou stříbrnou trojcípou hvězdou na kapotě do černé rozteklé silnice, ale z přímé dráhy se nevychýlilo ani o píď.

A stálo.

Chybělo sotva půl metru, aby se Hrášek s Barbarou uvnitř té černé dělové koule probourali do skříňové PRAGY V3S. Náklaďák stál těsně za horizontem uprostřed silnice, přední nápravou zabořený do asfaltu. Upadlo mu levé přední kolo. Na zadních dveřích i na boku zelené skříňové nástavby se skvěl velký bílý nápis: POJÍZDNÁ DÍLNA.

»A někdy je to klika,« zamumlal Hrášek sám pro sebe pointu své poslední myšlenky před hrozícím třeskem. »Do prdele!« dodal již pro celý svět.

»Co říkáš?« zeptala se Barbara. Krásným ženám jenom málokdy dojde, že by jim snad mohlo hrozit nějaké nebezpečí.

»Říkám do prdele.« Po ťuknutí do tlačítkového spínače zajelo sklo do levých předních dveří. »Co tady blbnete, vy volové kreténští!« křikl Hrášek z otevřeného okna na dva okounějící chlapy.

»Nezdržuj se a jeď, prosím tě, jeď, jeď, frajere! A buď rád, že to tak dopadlo.«

Hrášek byl rád, že to tak dopadlo. A jel. »To jsou ale blbci...« Zakroutil hlavou a dokonce se i usmál. »Pojízdná dílna, a je nepojízdná! Rozumíš tomu?«

Barbara se také usmála. Řekla by, že tomu rozumí. Že to pochopila. Tohle fáro je také něco na způsob pojízdné dílny, napadlo ji. Ale neřekla nic. Jenom se usmívala.

»To snad není pravda!« zaúpěl Hrášek a vytřeštil oči.

Před nimi se batolila kolona tří kombajnů.

V serpentinách soutěsky mezi bílými skálami mohl ty kravské kombajny předjet leda vrtulník. A tak dokonalý nebyl ani ten černý blyštivý skvost s honosným titulem MERCEDES 300 SE.

»To je dnes hrozný den,« povzdechl si Hrášek. Ploužili se na jedničku krokem.

»Ty někam spěcháš?« Barbara rozepnula Hráškovi řemen a knoflík na kalhotách a zdrhovadlo na poklopci a dlaní mu vklouzla pod slipy. »Jaký je maličký,« zašeptala.

»Prosím tě...!« zděsil se Hrášek.

»No a co? Snad nebudeš žalovat své ženě, jak jsem ti ubližovala?« Barbara se pohodlně opřela do chladivé kůže čalounění sedadla a zavřela oči. Pravou ruku si vsunula pod kalhotky, roztáhla nohy a vzdychla. Bílými punčochovými kalhotami, zakončenými kousek nad koleny růžovou imitací krajky, prosvítaly její rudě nalakované nehty.

»Takový maličký,« broukala mazlivě. »Maličký hrášek kulihrášek.«

Kdykoliv se Barbara dotkla mužského pohlavního údu, vždycky se k ní na chvíli, kterou musela nějak zamluvit, vrátila ta vzdálená hrůza černého pekla.

»Maličký ... maličký ... můj... maličký ...«

Takhle to měla nejraději.

Takhle se ani trochu nebála, že jí někdo ublíží.

Každá dobrá dýmka je věrně připravená k omamné slasti již na první pohled.

V černé duši dobré dýmky jsou zaklety stovky plamenů, desítky požárů a tisíce pohlazení.

Ale ani ta nejlepší dýmka nemůže nikoho obdarovat ničím, co dřív nedostala.

Barbara se samozřejmě původně nejmenovala Kazi, ale Barbora. To teprve až při žádosti o občanský průkaz uvedla v omyl příslušnou úřednici, aby se z Barbory stala právě tou Barbarou, kterou se státi měla.

Kdyby se zachovala dobová fotografie z onoho hrůzyplného 3. července a odebrali bychom z ní vzorek mé krve za účelem rozboru na stanovení výše hladiny alkoholu, určitě bychom naměřili ke třem promile.

Jednu a půl promile alkoholu v krvi totiž Beránek míval už hned po ránu, když poprvé třískl v dílně bukovou palicí do plechu.

Onoho inkriminovaného 3. července měl podivínský klempíř Beránek morální právo oslavovat kulaté padesáté narozeniny. Jinak se narodil ještě několikrát, ba přímo mnohokrát, přesněji řečeno pokaždé, když slítnul ze střechy a přežil. Takže měl pořád co oslavovat. A tím pádem padal ze střech stále častěji.

Podivínský klempíř Beránek byl perpetuum mobile, čerpající energii z prostoru mezi střechami a chodníky, z prostoru mezi nebem a zemí.

Zatím utrpěl pouze jediný úraz: Propadla se pod ním postel a zlomil si ruku v zápěstí. Nyní je již po smrti.

Na té posteli, než praskla v půli, se Beránek zmítal s Adélou Chlupovou, která si to s ním tak moc chtěla zkusit, nešťastnice, až to jednou riskla.

Beránek se vymykal běžným normám nejen v horoskopech. Nebyl ani Rak, jak by se slušelo, ani Kůň, jak by mu předepsali v Číně. A všichni v Podivíně věděli, že to, co Beránkovi i v kostele při požehnání nadouvá kalhoty, není ani odcizený králičí samec plemene belgický obr, ani břišní kýla kombinovaná s kýlou šourkovou, natož jeho buková palice na tvarování plechu.

Všichni v Podivíně věděli, co to je, protože Beránek šplhal od jara do podzimu po střechách jenom v plandavých černých klotových trenýrkách. Černá barva hodně skryje a klot málo propustí. A protože Beránek nebyl ani Rak ani Kůň, nezbývalo mu než být kaňourem, který vlezl kdykoliv a kdekoliv naprosto na cokoliv. V případě nouze nejvyšší a na střeše dokonce i na komín.

Možná za to, chudák, ani nemohl.

Jako klempíř nebyl nic moc.

Ano, takhle znenadání napaden byl sice Hráškův kulihrášek ještě menší než drobná Barbařina dlaň, ale ten bezbranný stav trval jenom chvilku.

Naposledy, sliboval si Hrášek za sevřenými zuby, naposledy, sliboval si jako vždycky, když se naprosto nevinně a bez vlastního přičinění ocitl v situaci natolik prekérní, že přímo bytostně zatoužil po tichu a míru a téměř posvátně velebném klidu své manželské ložnice.

Barbara řadila Hráškem ještě mnohem častěji než Hrášek řadicí pákou.

Ještě stále se ploužili za kolonou kombajnů.

Když konečně odbočili na polní cestu, Barbara začala s chutí řadit i ústy. Zřejmě nečetla ten skvostný román »SVĚT PODLE GARPA«.

A to nebylo dobré.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Balada o panence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.