Richelle Mead

STŘÍBRNÉ STÍNY

Pokrevní pouta 5

2014

8. kapitola

Adrian

Nemyslel jsem, že se mi věci natolik vymknou z rukou.

Když jsem přišel ke dvoru, měl jsem dobré úmysly, ale po zklamání s Lissou a po tom, co jsem se dozvěděl o svých rodičích, ve mně něco puklo.

Pomstychtivě jsem se vrhl zpět do svého starého způsobu života a přišel jsem o poslední zbytky zodpovědnosti. Namlouval jsem sám sobě, že se jen trochu bavím a hledám si u dvora nějaké uvolnění. Dokonce jsem si namlouval, že je to kvůli Charlotte. Tahle výmluva by možná zabrala v prvních dnech, ale po týdnu téměř nepřetržitých večírků i ona zaprotestovala, když jsem ji jednoho večera vyzvedl.

„Co kdybychom zůstali doma?“ navrhla. „Budeme mít klid a můžeme si třeba pustit film. Nebo hrát karty. Cokoli chceš.“

Přesto ale byla oblečená, jako by se chystala vyrazit na party a pořádně to tam roztočit. V brčálově zelených šatech vypadala moc hezky a navíc jí ta barva zvýrazňovala šedé oči. Ukázal jsem na šaty. „Abys měla tohle na sobě zbytečně? No tak. Myslel jsem, že chceš poznat nový lidi.“

„To jo,“ uznala. „Jenže vlastně potkáváme pořád ty samé. Všichni už mě viděli i v těchhle šatech.“

„A to je problém?“ zeptal jsem se. „Půjčím ti, aby sis mohla koupit nový.“

Zavrtěla hlavou. „Ještě jsem ti nezaplatila ani za tyhle.“

Poté, co jsem zjistil, v jaké lži žijí moji rodiče, byl jsem v pokušení odmítnout tučný příjem, který mi otec pravidelně posílal na účet. Tady jsem nemusel platit složenky jako v Palm Springs a líbilo se mi pomyšlení, že bych Nathanu Ivaškovovi ukázal, že si nemůže koupit každého z rodiny. Ale když Charlotte jednou poznamenala, že si na královských večírcích připadá nuzně oblečená, usnesl jsem se, že když použiju otcovy peníze na nákup garderoby pro sekretářku, bude to pro něj stejně tak iritující. Sice o tom zatím nevěděl, ale mě osobně to uspokojovalo. Charlotte souhlasila jen pod podmínkou, že to bude považovat za půjčku a nikoli za dárek, ale i ji ohromovalo, když viděla, jaké částky rozhazuju jen tak. Tichý hlásek rozumu mě varoval, že už zase začínám se svými příšernými utrácecími návyky, s nimiž jsem měl problémy v temných chvílích v Palm Springs. Rychle jsem ale ten hlásek umlčel. Koneckonců od otce brzy dostanu další peníze a poslední dobou mi všichni nalévají zadarmo.

„Vypadají nádherně,“ pověděl jsem jí. „Byla by škoda takovou krásu schovávat. Nebo je problém v něčem jiným?“

„Ne,“ odpověděla a zčervenala. Přejela mě pohledem a já měl dojem, že se dívá na moji auru, která by jí odhalila – pokud už to nepoznala z ničeho jiného –, že jsem už absolvoval nasávací přípravu na party. Povzdechla si. „Tak jdeme.“

Nedokáže s tebou udržet krok, prohlásila teta Taťána, když jsme kráčeli přes pozemky královského dvora. Slunce zrovna zapadalo a prodlužovalo stíny kolem nás. Ale která dívka by to dokázala?

Sydney by se mnou dokázala udržet krok, pomyslel jsem si. Ne ve flámování. Myslím… v životě.

Její slova ve mně znovu vyvolala tu strašlivou bolest, kterou nedokázalo zaplašit žádné hýření. Sydney. Bez ní jsem měl pocit, že se prostě jen potloukám životem, a svou příšernou existenci ještě zhoršuju tím, že ji nedokážu najít. Jediné, co jsem mohl dělat, je bezvýsledně a čím dál sporadičtěji ji hledat ve snech. Dnes večer jsem ji ještě nehledal a uvažoval jsem, jestli nemám přistoupit na Charlottin návrh, i kdyby jen z toho důvodu, abych se chvilku udržel ve střízlivém stavu.

Ještě je moc brzy, upozornila mě teta Taťána. Hledej ji později. Ve Státech teď ještě žádný člověk nespí. Mimochodem, chceš snad, aby se to vrátilo?

Ohledně času měla pravdu. Jenže pravdou bylo, že celý týden jsem pokaždé prošvihl dobrou dobu, kdy Sydney hledat, a to mě začínalo trápit. Ale teta měla pravdu ohledně toho, že se to vrátí – ta strašlivá, ohromující temnota, která hrozí pohltit celý můj svět. Když Sydney zmizela, v Palm Springs jsem měl hrozné deprese, které se tady ještě zhoršily, když jsem zjistil, že mi Lissa nepomůže. Dřív jsem chodil k psychiatrovi a Sydney by mi nejspíš řekla, že na tyhle svoje nálady bych měl zase začít brát léky. Jenže jak bych mohl, když potřebuju éter k tomu, abych ji hledal? Musel jsem uznat, že teď s éterem moc nepracuju, ale stejně jsem se odmítal magie vzdát. A tak jsem se dál uklidňoval alkoholem, který mi pomáhal některé účinky éteru otupit. Taky jsem spoléhal na rady tety Taťány, jejíž přítomnost byla poslední týden čím dál častější. Uvědomoval jsem si, že není skutečná a že by toho o ní mohl hodně říct můj psychiatr, jenže ta iluze jako by vytvářela jakousi zeď mezi mnou a tou nejhorší depresí. Přinejmenším mě každé ráno dostala z postele.

Dnešní večírek pořádal některý z Contových, kterého jsem sice moc dobře neznal, ale měl radost, že jsme přišli, a přátelsky na nás zamával přes celou místnost. Charlotte už všichni přijali jako můj stín a spousta lidí, kteří se mnou chtěli být zadobře, se domnívala, že nejlepší bude, když se zalíbí jí. Poznal jsem, že jí to lichotí, ale mnohem víc jsem si užíval přehlídku královských, kteří by se k ní normálně v palácových kancelářích chovali jako ke kusu nábytku, ale tady se můžou přetrhnout, aby na ni zapůsobili.

Touhle roční dobou se skoro každá party odehrávala venku, pokud to dovolovalo počasí. Odmalička nám vtloukali do hlav, že máme zůstávat uvnitř a schovávat se před Strigoji, takže když se vyskytla příležitost pobývat venku na bezpečném místě – jako třeba u dvora –, nemohli jsme takovou možnost odmítnout. Mladý lord Conta dělal, co mohl, aby byla jeho party legendární, takže použil k zábavě nejrůznější vymoženosti. Jednou z mých nejoblíbenějších byla ohromná fontána na stole, která ve vysokých obloucích chrlila šampaňské. Na skleněném podstavci svítila barevná světýlka, která zabarvovala bublinkovou tekutinu.

Naplnil jsem sklenku sobě a Charlotte a obdivoval měnící se světla. „Adriane,“ řekla tiše. „Podívej támhle. Tam na druhé straně bazénu.“

Sledoval jsem směr jejího pohledu a uviděl jsem tam Wesleyho Drozdova popíjet martini a nenávistně na mě zírat. Překvapilo mě, že ho tu vidím. Od našeho posledního setkání se moc neukazoval, takže mě napadlo, jestli sem dneska nepřišel proto, že si myslel, že tu nebudu, když hostitele moc dobře neznám. Odpad, zamumlala teta Taťána v mojí hlavě. Nezaslouží si královské jméno.

„To je aura,“ poznamenala Charlotte. „Nenávidí tě.“

Už jsem v sobě měl panáka od procházejícího číšníka, takže jsem nebyl v tom nejlepším stavu na čtení aury. Ale neměl jsem důvod o Charlottiných slovech pochybovat. Zasmál jsem se jejímu soucitnému tónu. „Bez obav. Ten si nic nezačne. Vidíš?“

A opravdu. Wesley odložil prázdnou sklenku a k mojí úlevě se vytratil kamsi mezi stíny. Nechtěl jsem, aby o něm teta Taťána dál řečnila. Charlotte pořád vypadala nervózně. „Nedopusť, abyste se někdy potkali o samotě.“

Podal jsem jí sklenku. „Kdyby se to někdy stalo, budeš se mnou?“ zeptal jsem se galantně. „Vždycky na mě dáváš pozor.“

Celá se rozzářila, mnohem víc, než bych očekával po tak přehnané poznámce. Ale pokud jí to udělalo radost, měl jsem taky radost. Nedokážu sice napravit ve svém životě všechno, ale Charlotte je milá holka, která si zaslouží dobré věci po tom všem, čím si prošla. A taky jsem si nepřipadal až tak ubohý, když se mnou chodila na všechny ty večírky. Pití o samotě je smutné. Pití ve společnosti se dá ospravedlnit jako společenská interakce.

Jako obvykle jsme popíjeli a korzovali. Přišel jsem s nápadem, že se budu krotit, ale brzy jsem přestal. Zazvonil mi telefon a já ho bezmyšlenkovitě zvedl. Obvykle se nejdřív podívám na displej a pak se rozhodnu, jestli to zvednu, ale dnes večer mě to ani nenapadlo.

„Haló?“

„Adriane?“

Trhl jsem sebou. „Ahoj, mami.“

Charlotte diskrétně ustoupila stranou a já se přesunul na tišší místo. Moje matka byla hlavním důvodem, proč jsem poslední dobou koukal na displej, než jsem zvedl telefon. Od naší výměny názorů po večeři mi totiž volala skoro neustále. Teď ale nebylo úniku.

„Kde jsi, drahý? Sotva tě slyším.“

„Jsem na večírku,“ pověděl jsem jí. „Nemůžu mluvit dlouho.“ To nebyla tak docela pravda, protože v tu chvíli mi věnovalo pozornost jen málo lidí a Charlotte se připojila ke skupince konverzující u bazénu.

„Moc tě nezdržím.“ Pokud jsem se nemýlil, z jejího hlasu vyzařovala nervozita. „Nevím, jestli jsi dostal moje vzkazy…“ Významně se odmlčela, protože možná doufala, že jí nějak rozumně vysvětlím, proč jsem ji celý týden ignoroval. Nic jsem jí nevysvětloval.

„Dostal jsem je,“ řekl jsem.

„Aha,“ poznamenala. „Takže jak víš, nejsem šťastná z toho, jak to mezi námi posledně dopadlo. Chybíš mi, Adriane. Když jsem byla pryč, hodně jsem o tobě přemýšlela a jedna z věcí, na kterou jsem se nejvíc těšila, až se vrátím, bylo, že budeme spolu.“

To mě rozčílilo, protože jsem si vybavil, jak se mnou ve vězení nechtěla mluvit, když jsem ji navštívil ve snech. Sentiment jsem si nechal pro sebe a ona pokračovala.

„Byla bych ráda, kdybychom to zkusili znovu. Jen ty a já. Mohli bychom si spolu třeba dát v klidu oběd a já bych ti to lépe vysvětlila. Chtěla bych, abys mě pochopil –“

„Pořád s ním bydlíš?“ přerušil jsem ji. „Pořád si od něj bereš peníze?“

„Adriane…“

„Ano?“ tlačil jsem na ni.

„Ano, ale jak jsem řekla –“

„V tom případě to chápu dokonale. Nemusíš mi nic vysvětlovat.“

Čekal jsem omluvy nebo přemlouvání, jakých se mi od ní dostalo v mnoha vzkazech, které mi nechala v hlasové schránce. Už jsem je skoro uměl nazpaměť. Takže mě trochu překvapilo, když mi to oplatila kousavěji než obvykle. „A ty, Adriane? Vidím účty. A vidím, že ti pořád posílá peníze.“

Nazývá tě pokrytcem, zašeptala teta Taťána a z jejího hlasu odkapával jed. Dovolíš, aby jí to prošlo?

„To je něco jinýho,“ namítl jsem se vztekem i zahanbením. „Ty svoje dávám pryč.“

„To myslíš vážně?“ Její tón naznačoval, že mi ani na vteřinu neuvěřila.

„Ano, já –“

Moji naštvanou poznámku přerušil výkřik a šplouchnutí. Podíval jsem se na místo, kde jsem naposledy viděl Charlotte. Nějaký vtipálek ji a pár dalších hodil do bazénu, kde teď kašlali a vytírali si vodu z očí.

„Už musím jít, mami,“ řekl jsem. „Díky za zavolání, ale dokud nenabudeš trošku sebeúcty, nemám zájem.“ Uvědomoval jsem si, že je to ode mě ošklivé. Nedal jsem jí šanci cokoli říct, zavěsil jsem a doběhl k bazénu. Podal jsem ruku Charlotte, která se ve vodě vyhýbala tácu s plujícími skleničkami a snažila se vylézt. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jo, v pohodě.“ Její hezké a svěží kudrliny jí teď zplihle visely kolem obličeje. „Kéž bych tak mohla říct totéž o svých šatech.“

Přiběhli k nám číšníci s ručníky, a tak jsem jeden vzal pro ni. „Šaty uschnou.“

Obdařila mě hořkým úsměvem a zabalila se do ručníku. „Ty asi moc nepereš, viď? Tohle je hedvábí. Moc dobře se nesnáší s chlorem a vším, co se dává do bazénů.“

V hlavě mi stále zněla matčina slova. „Tak splním, co jsem ti už dneska navrhoval – koupím ti nový.“

„Adriane, nemůžu od tebe přijmout další peníze. Je to od tebe milé a jsem ti opravdu vděčná, ale musím si je vydělat sama.“

Zaplavila mě směsice pocitů. Prvním z nich byla hrdost. Charlotte byla ztělesněním toho, k čemu jsem se právě snažil přimět svou mámu. Na druhou stranu se nedalo popírat, že zatímco Charlotte se obdivuhodně snaží všechno zvládat sama, já jsem pokrytec, jak matka naznačila. To ponížení mě spalovalo spolu se zklamáním z toho, že nedokážu najít Sydney.

„Však si sama vyděláš,“ prohlásil jsem neurčitě. „Oba si vyděláme. Pojď.“

Vzal jsem Charlotte za ruku a vedl ji přecpanou zahradou ven. Na následky svého impulzivního rozhodnutí jsem moc nemyslel. Došli jsme skoro až na opačnou stranu královského dvora, daleko od honosných rezidencí, v nichž jsme poslední dobou trávili tolik času. Tam mezi mnohem skromnějšími domy jsem našel adresu, kterou jsem si stále pamatoval a byl jsem na to patřičně hrdý. Vyšli jsme po schodech a já hlasitě zaklepal na dveře. Charlotte, pořád ještě zabalená v ručníku, se vedle mě nervózně ošila.

„Adriane, kde to jsme?“ zeptala se. „Neuvědomuješ si –“

Zmlkla, protože se otevřely dveře a v nich stanula překvapená Soňa Karpová. Dřív učila na střední škole biologii a taky byla Strigojkou (ale ne obojí v tu samou dobu). Teď byla znovu Morojkou a uživatelkou éteru, stejně jako Charlotte a já. Zrzavé vlasy měla rozcuchané, jako by právě vstala z postele. Až když jsem si všiml, že má na sobě i pyžamo, zaváhal jsem. Slunce ještě úplně nevyšlo, ale východní nebe mělo spíš purpurovou barvu než černou. To je pořád vhodná doba pro Moroje.

„Adriane, Charlotte,“ vypravila ze sebe Soňa překvapeně. Vzhledem k neobvyklým okolnostem byla pozoruhodně klidná. „Jste oba v pořádku?“

„Já… jo.“ Najednou jsem si připadal hloupě, ale rychle jsem svoje pocity potlačil. Už jsme byli tady, a tak si půjdu za svým. „Musíme s tebou o něčem mluvit. Ale jestli už je na tebe pozdě…“ Zamračil jsem se a pokusil se svým alkoholem zatemněným mozkem zorientovat v čase. Nebyl důvod, proč by touhle dobou měla být v posteli. „Ty žiješ podle lidskýho režimu?“

„Žiju podle Michailova režimu,“ odpověděla. Narážela tím na svého dhampýrského manžela. „Měl teď směny v dost podivnou dobu, a tak jsem si tomu přizpůsobila spánek.“ Všimla si, že je Charlotte zabalená do ručníku, a ustoupila stranou. „Ale s tím se netrapte. Pojďte dál.“

Ačkoli v Sonině bytě byla kuchyň a v mém hotelovém apartmánu ne, celkový prostor byl mnohem menší než ten můj současný v domě pro hosty. Soňa s Michailem si to tu hezky zařídili a celému bytu dodali hřejivou atmosféru, ale stejně mě zarazilo, že královský návštěvník dvora jako já dostává mnohem luxusnější ubytování než tvrdě pracující strážce, který neustále riskuje svůj život. A ještě horší bylo, že jsem věděl, že tohle je jeden z větších bytů pro strážce, protože Michail je ženatý. Svobodní strážci žijí v něčem jen o trochu lepším než noclehárna.

„Dáte si něco k pití?“ zeptala se Soňa a pokynula nám, abychom usedli ke kuchyňskému stolu.

„Vodu,“ řekla rychle Charlotte.

Soňa nám přinesla dvě sklenice a sedla si naproti nám. „Tak co se děje tak důležitého?“ dotázala se.

Ukázal jsem na Charlotte. „Ona. Pomáhala ti s prací na vakcíně, že jo? Investovala do toho spoustu času, ale nedostala za to zaplaceno. To není správný.“

Charlotte zčervenala, když si teď uvědomila, čeho se tahle návštěva týká. „Adriane, to je v pohodě…“

„Není,“ trval jsem na svém. „Charlotte i já jsme ti hodně pomohli s výzkumem éteru, ale nedostalo se nám žádný kompenzace.“

Soňa povytáhla obočí. „Netušila jsem, že to je součástí vašich požadavků. Myslela jsem, že jste rádi, že můžete pracovat proti Strigojům pro dobrou věc.“

„To ano,“ přisvědčila Charlotte, stále s vyděšeným výrazem.

„Ale,“ dodal jsem, „nemůžeš po nás chtít, abychom si našli volný čas, když si při tom musíme vydělávat na živobytí. Chceš naši pomoc? Tak to nedělej polovičatě. Najmi si komando uživatelů éteru na plný úvazek.“ Zamračil jsem se, protože se mi nelíbilo, jak to vyznělo. „Nebo tým éterových snů. Nevím. Jenom chci říct, že jestli na to chceš jít správně, dej nám odměnu, jakou si zasloužíme, a tím zajistíš, že se ti dostane nejlepší možný pomoci. Charlotte musí zanedbávat svoji práci v kanceláři, aby ti mohla pomáhat.“

Soňa spočinula pohledem na Charlotte, která se tvářila ještě nervózněji. „Vím, že pracuješ hodně hodin, a opravdu si vyčítám, že po tobě chci ještě něco navíc.“ Obrátila se ke mně a už se netvářila tak soucitně. „Ale připomeň mi, Adriane, co konkrétně děláš poslední dobou ty?“

Taková drzost, poznamenala teta Taťána.

„No,“ prohlásil jsem tvrdohlavě. „Mohl bych ti pomáhat s masovou produkcí tvojí vakcíny, kdybys mě najala na plný úvazek.“

Soňa se suše zasmála. „To by se mi líbilo, až na to, že jsou tu dva menší problémy. Jedním z nich je, že masově nic neprodukuju.“

„Ne?“ zeptal jsem se. Krátce jsem pohlédl na Charlotte, ale ta vypadala, že je jí celý ten rozhovor trapný. „Myslel jsem, že to je tvoje priorita.“

„To je,“ přisvědčila Soňa. „Ale bohužel se ukázalo, že je složité replikovat éter v Neilově krvi. Zdá se, že éter se ke krvi neváže stabilně, a já se obávám, že než to tajemství rozlouskneme, za nějaký čas už vyprchá docela. Mít po ruce uživatele éteru, kteří mi poradí, je bezpochyby velmi užitečné. Ale vyřešení tohohle problému vyžaduje taky znalosti biologie a pochopení složení krve na buněčné úrovni a bohužel existuje jen jediná osoba, která tyhle požadavky splňuje. A tahle uživatelka éteru to dosud nebyla schopná vyřešit.“

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, že Soňa mluví o sobě. Věděl jsem, že Charlotte Soně pomáhá, ale že celý projekt ustrnul, to pro mě byla novinka – a pro Charlotte zřejmě taky, podle toho, jak se tvářila. Když jsme vyvinuli protistrigojí vakcínu pro Neila, učinili jsme ohromný pokrok. Teď bylo rozčilující vědět, že toho nemůžeme nijak využít. Prostě jsem předpokládal, že po naší tvrdé práci teď Soňa vytváří v nějaké laboratoři zázračný elixír, o který se co nevidět bude moct podělit se světem.

„A co je ten druhý problém?“ zeptal jsem se, když jsem si vzpomněl na její konstatování.

„Druhý problém je, že nejsem v pozici, kdy bych vám mohla platit,“ řekla Soňa. „Věřte mi, že bych moc ráda měla ,tým éterových snů‘ oddaný téhle práci, ale ani já za to nedostávám zaplaceno. Královna a rada mají peníze a granty na vědecké výzkumy a já jsem podala žádost. Ale ty peníze pokryjí jen náklady na potřebné vybavení a cestování. A nějaké další náhrady? Nedostávám nic, stejně jako vy. Ačkoli… možná by existovala jedna možnost, která by stála za úvahu. Pokud rada skutečně chce, aby se tenhle projekt pohnul kupředu, měli by zajistit, aby tomu ti nejlepší věnovali svůj čas a schopnosti.“

Soňa mluvila upřímně, ale já už si zase připadal jako idiot. Přišel jsem sem a požadoval od ní peníze, jako by byla hlavní pokladník, když ve skutečnosti věnuje projektu mnohem víc práce a úsilí než my – a taky za to nic nedostává. I v alkoholovém opojení mi docházelo, jaký kretén jsem byl.

„Soňo, omlouvám se,“ řekl jsem.

Ivaškovové se neomlouvají! vyštěkla teta Taťána.

„Nemusíš se omlouvat,“ ujistila mě Soňa. „Je to rozumný požadavek.“

„Ale já jsem o to požádal nerozumně,“ poznamenal jsem rozmrzele.

Přestaneš to dělat? trvala na svém teta Taťána.

Charlotte lichotila pozornost, která se na ni tím vším upřela, ale přesto se nevědomky přiklonila na stranu mojí imaginární tety a něžně mi položila ruku na předloktí. „Nevěděls to. A udělal jsi to pro mě.“

„Opravdu se na to zeptám,“ dodala Soňa a pohledem těkala mezi námi. „Kdo ví? Možná, že ,tým snů‘ by dal věci do pohybu. Teď hlavně čekám na konec školního roku v Amberwoodu, až se sem vrátí Neil a Jill. Doufám, že když ho tady budu mít osobně, celou záležitost mi to trochu osvětlí.“

„Možná, že když se vrátí Neil, vrátí se i Olive,“ řekla Charlotte. Celé tohle setkání se Soňou ji evidentně rozrušilo, ale myšlenka na Olive ji aspoň trochu povzbudila.

„Možná,“ připustil jsem, ačkoli podle toho, co všechno mi Charlotte o své sestře řekla, jsem tomu moc nevěřil. „Ale to spíš přijede za tebou než za klukem, kterýho sotva zná.“

„Zamilovala se do něj docela dost.“ Charlotte si pohrávala s okrajem ručníku a pak vzhlédla a zadívala se mi do očí. „Když se do někoho zamiluješ, děláš věci, které bys z lásky k příbuznému neudělal.“

Zamračil jsem se a pozorněji se na ni zadíval. Zaznamenal jsem, že se třese. „Proboha,“ vyhrkl jsem a zastyděl se za svou zapomnětlivost. „Musí ti být hrozná zima.“ Venku sice bylo příjemně, ale už ne tak teplo jako začátkem týdne a dlouhá chůze v promáčených večerních šatech asi nebyla žádná legrace. Podíval jsem se na Soňu. „Nemohla bys jí půjčit něco na sebe?“

Charlotte zrudla. „To je v pohodě. Nedělejte si starosti.“

„Samozřejmě,“ odvětila Soňa, zvedla se a pokynula Charlotte, aby ji následovala nahoru. „Můžeš si vyzkoušet pár věcí.“

Charlotte neochotně Soňu následovala. Ta se vrátila asi za minutu a přisedla si ke mně ke stolu. „Převléká se.“

Přikývl jsem a pořád uvažoval o naší předchozí konverzaci. „Doufám, že nebude moc zklamaná, když se Olive ke dvoru nevrátí. Myslím, že Olive toho má hodně co zpracovávat – však to víš sama nejlíp.“

„To ano,“ přisvědčila vážně Soňa. „Ale abych byla upřímná, netrápí mě, že Charlotte bude zklamaná z Olive.“

Trochu už jsem vystřízlivěl, ale jen natolik, že mě bolela hlava, ale mysl se mi ještě neprojasnila. „Co tím myslíš?“

Soňa si povzdechla. „Toho jsem se obávala. Ty nemáš tušení, že je ta holka do tebe blázen, že ne?“

„Kdo… Ty myslíš Charlotte?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Není do mě blázen. Jsme jenom kamarádi.“

„Trávíte spolu až moc času. A kdykoli se s ní sejdu a pracujeme, nemluví o ničem jiném než o tobě.“

„Nemám o ni zájem,“ prohlásil jsem neústupně. „Aspoň ne v tomhle směru.“

Soňa mě obdařila jedním ze svých vědoucích pohledů, v nichž excelovala. „Neřekla jsem, že ty máš zájem. Vlastně je mi naprosto jasné, že nemáš. Ale ona si to neuvědomuje. A od tebe je kruté, že ji takhle vodíš za nos.“

„To nedělám!“ zaprotestoval jsem. „Jen spolu chodíme pařit.“

„Řekla mi, žes jí koupil šaty.“

„Půjčil jsem jí na ně peníze,“ prohlásil jsem. „Protože si nevydělá dost ani na živobytí.“

„Stačilo jí to, dokud ses tady neobjevil ty a netlačil ji do víru společenského života královských.“ Soňa se mi zpříma zadívala do očí. „Chceš moji radu? Jestli ti na ní záleží, vycouvej z toho. Aniž by sis to uvědomoval, vysíláš k ní smíšené signály, a až nakonec dostane jiný, než v jaký doufala, dopadne to špatně. Bylo by to těžké pro každého, ale zrovna ty bys měl vědět, jak křehcí jsme my, uživatelé éteru.“

„No, vlastně o tvoji radu nestojím a z ničeho couvat nebudu, protože nedělám nic špatnýho. Charlotte je chytrá holka. Ví, že jsme jenom kamarádi, a takhle je s tím spokojená. Říct mi, abych se jí vzdal, se mi zdá trochu předčasný.“

„Vzdát se jí?“ Soňa se uchechtla. „To je termín pro závislé. Na co přesně ji máš? Nebo bych se spíš měla zeptat, co – nebo koho – ti nahrazuje?“

„Nic. Nikoho. Přestaň se ke mně chovat jako k dítěti! Co je na tom špatnýho, že mám kamarádku?“

Charlotte se vrátila v Soniných půjčených teplákách a tričku, čímž ukončila náš rozhovor. Nedošlo jí, do jak napjaté situace právě přišla, a tak Soně poděkovala a začala se jí vyptávat na pokrok ve vývoji vakcíny. Jak spolu mluvily, uvažoval jsem, jestli jsem náhodou Soně nevědomky nelhal.

Ne že by mezi mnou a Charlotte bylo něco víc. Nedovedl jsem si představit, že bych mohl chodit s kýmkoli jiným než se Sydney. Ale když jsme pak od Soni odešli a já Charlotte doprovázel domů, přistihl jsem se při úvahách o další Sonině poznámce.

Co – nebo koho – ti nahrazuje?

Za Sydney samozřejmě žádná náhrada neexistuje. Na celém světě není nikdo jako ona, nikoho bych s ní nemohl srovnávat. Ale přitom když mi Soňa poradila, abych od Charlotte vycouval, zpanikařil jsem a první myšlenka, která mi proběhla hlavou, byla, že budu zase sám. Když tu Sydney nebyla, v mých emocích převažoval strach, hněv a žal, ale nemohl jsem popírat, že mezi nimi bylo i osamění. Můj vztah se Sydney zahojil část mojí duše, která si připadala ztracená a zmítaná světem. Když Sydney zmizela, tohle pouto jsem ztratil a znovu jsem se nechával volně unášet.

Přestože mi Charlotte Sydney nenahrazovala, jistým způsobem mě ukotvovala. Ne že bych se poslední dobou choval ukázkově, ale díky Charlotte jsem měl někoho, s kým si můžu promluvit – a kdo nežije v mojí hlavě –, a poskytovala mi aspoň jakousi pravidelnost v mém divokém životním stylu. Když jsem ji každý večer musel vyzvednout a pak zase doprovodit domů, aspoň jsem totálně nezvlčel. A kromě potěšení z toho, že tajně trestám svého otce tím, že za Charlotte utrácím jeho peníze, jsem prožíval uspokojení i z toho, že se o někoho starám. Tak jsem si aspoň nepřipadal, že jsem úplně k ničemu. Nedokážu najít Sydney, ale aspoň dokážu ošatit Charlotte tak, aby se mohla účastnit nočního života královských.

Ale neměla Soňa pravdu v tom, že vlastně Charlotte využívám?

Uvažoval jsem o tom, ještě když jsme přišli k Charlottiným dveřím. Bydlela v části města, která byla jen o něco málo lepší než ta Sonina. Odemkla si a otočila se ke mně. Teď už slunce putovalo na obzor a barvilo jí obličej barvami úsvitu.

„Jako pokaždý ti děkuju za zajímavý večer,“ řekla mi se smíchem. „A díky za to, o co ses pokusil se Soňou. Tos vážně nemusel. Ale díky.“ Nervózně si žmoulala ruce. Už jsem si všiml, že to dělá pokaždé, když je nervózní.

Pokrčil jsem rameny. „Slyšelas, co řekla. Možná z toho nakonec přece jen něco bude.“

„Možná.“ Nastala chvíle ticha a potom se zeptala: „Tak zase zítra ve stejnou dobu?“

Zaváhal jsem a uvažoval, jestli náhodou nevytvářím cosi nezdravého. Pro sebe i pro ni.

Necháš Soňu, aby ti diktovala, co máš v životě dělat? ozvala se teta Taťána. Co ta ví?

Vzedmula se ve mně vlna vzteku. Soňa to přehání. Co je na tom špatného, že mám kamarádku? Co je na tom špatného, že mám někoho, s kým si můžu promluvit? Mám snad žít v izolaci jen proto, že je Sydney pryč? A navíc Charlotte má velikou intuici, takže mi jistě nebude věnovat svoje city. Má svoje starosti a určitě nespřádá nějaké šílené plány o nás dvou.

„Zítra,“ ujistil jsem ji.

9. kapitola

Sydney

Jak to, že za mnou Adrian nepřišel? Je možné, že jsem se nadýchala plynu už tolik, že mi ještě ovlivňuje tělesné funkce? Vím, že Adrian by se mě v žádném případě nevzdal. Musí mě hledat. Když za mnou tuhle noc nepřišel do snů, musel pro to mít dobrý důvod.

Jenže problém spočíval v tom, že nepřišel ani následující noc. Ani tu další.

Situace se ještě zhoršila ráno poté, co jsme byly s Emmou bez plynu. Samozřejmě chtěla vědět, jestli jsem uspěla a získala slibovanou pomoc zvenčí. Přidala se k ní i Amelia, která ode mě ten večer odvedla pozornost, jak se ukázalo. Naše pokoje byly zjevně monitorovány jedním střediskem se spoustou monitorů. Amelia podle Emminých instrukcí vyvolala hádku se svou spolubydlící a řekla jí věci, které musel tým našich dohlížitelů zaznamenat. Amelia si počínala hodně rozvášněně, takže na sebe přitáhla pozornost všech, kdo sledovali přenosy z našich pokojů, a tak jim můj výkon unikl.

„Potřebuju spát hodně dlouho, aby můj plán fungoval,“ pověděla jsem jim poté, co jsem vysvětlila, že můj plán selhal. „Včera mi trvalo dlouho, než jsem usnula, tak jsem možná spala moc krátkou dobu. Dnes v noci to bude lepší.“

Amelia i Emma se tvářily zklamaně, ale měly jistou naději. Věřily mi. Sotva mě znaly, ale přesto byly obě přesvědčené, že jim můžu pomoct.

To se stalo před pěti dny.

Teď už z jejich výrazů nevyzařovala naděje, ale spíš nepřátelství.

Nevěděla jsem, co se děje. Nevěděla jsem, proč Adrian nepřichází. Vzrůstala ve mně panika a obavy, že se mu něco stalo a nemůže za mnou přijít do snů. Možná pořád bere ty prášky…, ale to ne. Byla jsem si jistá, že je přestal brát, jen aby mě našel. Je možné, že léky nenávratně poškodily jeho schopnost pracovat s éterem? Nad tím jsem ale nemohla přemýšlet dlouho, protože můj život v nápravném centru se stal peklem.

Emma a hlavně Amelia, kterou poslali kvůli její hádce na očistu, se obě cítily podvedené. Nikomu neřekly, co se stalo, jinak by ohrozily samy sebe, ale nepatrnými signály dávaly všem najevo, že viníkem jsem já. Ignorovaly moje tvrzení, že pomoc přijde brzy. A zanedlouho už jsem zase seděla v jídelně sama. Ostatní spoluvězni, kteří už se ke mně po počátečním odměřeném chování začínali chovat vřeleji, se teď k němu vrátili ještě urputněji. Cokoli jsem udělala, někdo nahlásil, takže mě tenhle týden už dvakrát poslali na očistu.

Z kamarádů mi zůstal jen Duncan a i tohle přátelství utrpělo menší újmu. „Varoval jsem tě,“ pošeptal mi jednoho dne na hodině umění. „Varoval jsem tě, abys nic nerozpoutala. Nevím, cos udělala, ale rozhodně jsi tím zvrátila veškerý svůj pokrok.“

„Musela jsem,“ odpověděla jsem. „Musela jsem se chopit šance a udělat něco, o čem vím, že se vyplatí.“

„Vážně?“ zeptal se smutným tónem, který napovídal, že se o něco podobného sám pokoušel už mnohokrát.

„Ano,“ prohlásila jsem zapáleně. „Vyplatí se to.“

Obdařil mě spikleneckým úsměvem a vrátil se k malování, ale mně bylo jasné, že si myslí, že lžu. Děsivé na tom bylo, že jsem nevěděla, jestli náhodou nemá pravdu.

Celou tu dobu jsem se upínala k naději, že se ve světě snů spojím s Adrianem. Nevěděla jsem, proč k tomu ještě nedošlo, ale ani na vteřinu jsem nepochybovala o tom, že mě stále hledá a miluje. A pokud se něco pokazilo se sny, jistě si najde jinou cestu, jak se ke mně dostat.

Týden po odpojení plynu se moje postavení v nápravném centru změnilo, protože přišla nová členka. „To je pro tebe dobrá zpráva,“ pověděl mi Duncan na chodbě. „Na chvíli se veškerá pozornost upře na ni, takže k ní nebuď moc přátelská.“

Takovou radu jsem jen těžko mohla poslechnout, hlavně když jsem tu novou viděla, jak sedí v jídelně sama u snídaně. Duncan na mě upřel varovný pohled, abych zůstala sedět sama, ačkoli jsem si připadala hloupě a zbaběle, že se mě i té nové všichni straní. Jmenovala se Renee a vypadala, že je asi stejně stará jako já, pokud ne o rok mladší. Určitě bychom si rozuměly, protože ji stejně jako mě poslali na očistu hned při první vyučovací hodině, když odporovala učiteli.

Ale Renee se na rozdíl ode mě vrátila bledá a nemocně vypadající, ale nenechala se tím zastrašit. V určitém ohledu jsem to obdivovala. Byla ubitá dobou, kterou strávila na samotce, ale v očích měla rebelskou jiskru, která naznačovala sílu a kuráž. Konečně někdo, kdo může být můj spojenec, pomyslela jsem si. Když jsem se o tom na hodině umění zmínila Duncanovi, ihned se mi to pokoušel vymluvit.

„Ještě ne,“ zašeptal. „Je moc nová, moc na očích. A sama si to taky moc neusnadňuje.“

Měl pravdu. Ačkoli se určitě poučila, že by neměla říkat, co jí zrovna přijde na mysl, netvářila se nijak kajícně a dávala najevo, že nevěří tomu, co jí alchymisté vykládají. Vypadalo to, že si svoje opovržení kolektivem užívá. Když jsem ji občas na chodbě obdařila přátelským úsměvem, úplně mě ignorovala. Při vyučování z ní vyzařoval vztek vůči učitelům i studentům.

„Trochu mě překvapuje, že už ji pustili z rozjímání,“ poznamenal Duncan. „Někdo to asi popletl.“

„Právě proto potřebuje s někým kamarádit víc než kdy jindy,“ trvala jsem na svém. „Potřebuje, aby jí někdo řekl: ,Hele, je v pořádku, že se cítíš takhle, ale na nějakou dobu se musíš ponížit.‘ Jinak ji pošlou zase zpátky.“

Varovně zavrtěl hlavou. „Nedělej to. Nepleť se do toho. Hlavně když její příchod znamená, že bys mohla brzo postoupit. A oni ji nepošlou zpátky do cely.“

Z jeho hlasu zazníval zlověstný podtón, takže ačkoli jsem nechtěla, udržovala jsem si od Renee celý den odstup. Když přišlo ráno – pořád bez kontaktu s Adrianem –, odhodlala jsem se přisednout si k ní a nepoddat se tlaku okolí. Jenže jsem svůj plán musela odložit, protože mě pozval ke stolu jeden z kluků, kteří vždycky jedli s Duncanem. Nejistě jsem tam postávala s tácem a těkala pohledem mezi Renee a Duncanem. Připadalo mi správné jít k ní, ale jak bych mohla odmítnout první šanci na společenský kontakt po tak dlouhé době? Odolala jsem svým instinktům a zamířila k Duncanovu stolu. V duchu jsem si slíbila, že to s Renee napravím později.

Jenže později už nenastalo.

V Renee to nejspíš celý den vřelo a už to nemohla vydržet, takže při třetí hodině vybuchla a začala vykládat ještě delší tirády než včera o tom, že náš učitel šíří zaslepenou propagandu. Ochranka ji odvedla a mně jí bylo líto, že musí dva dny za sebou absolvovat očistu, navíc tak krátce poté, co ji pustili ze samotky. Když ji odváděli z místnosti, Duncan se mi podíval do očí a jeho pohled jasně vyjadřoval: Já jsem ti to říkal.

Když nastala doba oběda, čekala jsem, že na poslední chvíli změní jídelníček na oblíbené jídlo Renee, aby ji potrestali o to víc. Ale na tabuli bylo napsáno totéž co ráno, a tak jsem uvažovala, jestli se jí to vyhnulo, nebo jestli náhodou nejsou jejím oblíbeným jídlem kuřecí nugety. Ale když pak Renee přišla do jídelny, my ostatní už jsme dávno jedli. Na oběd jsem v tu chvíli úplně zapomněla.

Vzdorovitá jiskra v jejích očích vyhasla. Zmateně se rozhlížela kolem a vypadala, že nikdy neviděla tuhle místnost nebo jakoukoli jinou jídelnu. V obličeji měla prázdný výraz, skoro až přihlouplý. Zůstala stát ve dveřích a ani se nepokusila vejít nebo si vzít jídlo. Nikdo se neobtěžoval jí pomoct.

Vězeňkyně Elsa vedle mě zadržela dech. „Myslela jsem si, že to přijde.“

„Co?“ zeptala jsem se nechápavě. „Byla to špatná očista?“

„Něco horšího,“ řekla Elsa. „Přetetování.“

Vybavila jsem si svůj zážitek a uvažovala, jak to může být horší, když nás tady přetetovávají všechny. „Copak ji nepřetetovali hned, jak ji pustili ze samotky?“

„To bylo standardní přetetování,“ vysvětlil další můj společník u stolu jménem Jonah. „Zjevně to nestačilo, a tak jí dali větší dávku – asi hodně velkou. To se někdy stává. Do člověka přejde poselství, ale nějakou dobu je pak omámený a zapomíná na obyčejný život.“

Zmocnila se mě hrůza. Toho jsem se obávala. Proto jsem vyrobila magický inkoust, který potlačí nátlak alchymistů. Tenhle pohled bez života už jsem viděla – u Keitha. Když ho čerstvě propustili z nápravného centra, taky se choval jako zombie a nedokázal nic jiného než papouškovat řeči alchymistů, které do něj vtloukali. Ale Keith aspoň zvládal běžné každodenní činnosti. Byl původně taky tak vymazaný? Byl to strašný pohled. A ještě strašnější bylo, že jí nikdo nepomohl.

V okamžiku jsem vyskočila ze židle a ignorovala, jak za mnou Duncan ostře vdechl.

Doběhla jsem k Renee, vzala ji za paži a vedla ji do jídelny. „Pojď,“ řekla jsem jí a soustředila se na ni natolik, že jsem nevnímala, jak se na mě upírá pozornost všech přítomných. „Nechceš se najíst?“

Renee několik vteřin nepřítomně zírala před sebe a pak se pomalu otočila ke mně. „Nevím. Myslíš, že bych měla?“

„Máš hlad?“ zeptala jsem se.

Mezi obočím se jí objevila malá vráska. „Myslíš, že mám? Jestli myslíš…“

Vedla jsem ji k okýnku k Baxterovi. „Myslím, že bys měla být, čímkoli chceš,“ prohlásila jsem odhodlaně. Když došla ke kuchaři, nic mu neřekla a on jako obvykle nebyl příliš vstřícný. Takže to bylo na mně. „Renee potřebuje něco k obědu.“

Baxter nezareagoval okamžitě, až jsem si říkala, jestli nečeká na to, až ho požádá sama. Pokud ano, nějakou dobu bychom si tu nejspíš postály. Ale po chvíli nerozhodnosti se otočil a začal jí nandávat na talíř kuřecí nugety. Odnesla jsem jí tác k prázdnému stolu, odtáhla židli a pokynula jí, aby se posadila. Zdálo se, že na takové příkazy reaguje dobře, i když jsou beze slov. Sama ale nic neudělala, a tak jsem usedla naproti ní.

„Můžeš jíst, jestli chceš,“ řekla jsem. Když to nic nevyvolalo, zvolila jsem jiná slova. „Sněz to kuře, Renee.“

Poslušně zvedla jednu nugetu a začala jíst. Pozorovala jsem ji se vzrůstajícím zděšením. Se zděšením a hněvem. Vážně si alchymisté myslí, že tohle je lepší, než když někdo zpochybňuje autority? Mezi všemi hrůzami, které alchymisté dělají, mi připadalo příšerné, že tohle můžou udělat lidské bytosti. Když jsem zjistila, že jsem chráněná před přetetováním, myslela jsem si, že jsem v tomto ohledu v bezpečí. A byla to pravda – skutečně jsem byla v bezpečí. Ale ostatní kolem mě, ať už jsou to kamarádi nebo nepřátelé, neustále riskují, že to u nich alchymisté s přetetováním přeženou. Nezáleží na tom, jestli je tenhle účinek ojedinělý. I kdyby se to stalo jen jednou, bylo by to až moc.

„Vypij mléko,“ poručila jsem jí, když jsem zaznamenala, že kuře už dojedla a jen zírá do prázdného talíře. Vypila asi půlku sklenice, když vtom se ozvalo zvonění. „Je čas jít, Renee. Tenhle zvuk znamená, že musíme jít někam jinam.“

Když jsem se zvedla, ona taky. Vtom se k nám přiblížili dva poskoci Sheridanové. „Půjdeš s námi,“ oznámil mi jeden z nich.

Chtěla jsem poslechnout, ale když jsem viděla bezmocný výraz Renee, nedbala jsem na pobízení poskoků, obrátila se k ní a řekla: „Běž s ostatními a dělej, co dělají oni. Vidíš, jak teď odkládají tácy? Udělej to a pak s nimi běž na další hodinu.“ Jeden z poskoků mě zatahal za rukáv, abych už se pohnula. Zůstala jsem tam stát, dokud Renee nepřikývla a nepřidala se s tácem k ostatním. Až pak jsem nechala ty dva, aby mě odvedli. Nad mým malým projevem odporu se netvářili nijak potěšeně.

Odvedli mě do výtahu a sjeli jsme o poschodí níž, kde se odehrávala očista. Uvažovala jsem, jestli díky tomu, že jsem nedojedla oběd, bude celá ta procedura víc nebo míň nepříjemná. Ale kupodivu jsme obvyklé dveře minuli a pokračovali dál až na konec chodby, kde jsem ještě nikdy nebyla. Minuli jsme skříňky pečlivě označené jako kuchyňské a kancelářské potřeby a pak jsme pokračovali ke dveřím, které byly zlověstně neoznačené. A do nich mě zavedli.

Místnost vypadala podobně jako ty, které sloužily k očistě, až na to, že křeslo mělo větší opěradla, než na jaká jsem byla zvyklá. Stejně mělo popruhy, což bylo jediné důležité. Možná je to nějaký zmodernizovaný model odněkud, kde nakupují mučicí nástroje. Sheridanová už tam na nás čekala s malým dálkovým ovládáním v ruce. Dozorci mě připoutali do křesla a pak nás na její kývnutí nechali o samotě.

„No ahoj, Sydney,“ řekla. „Musím říct, že jsem zklamaná, že máš zase problém.“

„Opravdu, madam? Tenhle týden už jsem párkrát na očistě byla,“ odpověděla jsem a pomyslela na to, jak mě ostatní poslední dobou obviňovali.

Sheridanová zamítavě mávla rukou. „Tamto? Ale no tak, obě přece víme, že to jen ostatní hrají svoje hry. Vlastně sis vedla pozoruhodně dobře – až dosud.“

Vrátila se mi jiskra mého předchozího hněvu. Sheridanová si jako ostatní z velení dobře uvědomovala, že když někdo opravdu překročí hranice, nedá se to srovnávat s tím, když někoho prostě udají ostatní. A bylo jí to jedno.

Polkla jsem svůj hněv a nasadila zdvořilý výraz. „Co přesně jsem udělala, madam?“

„Víš, co se dneska stalo s Renee, Sydney?“

„Slyšela jsem, že byla přetetována,“ řekla jsem opatrně.

„To ti pověděli ostatní.“

„Ano.“

„A neřekli ti taky, abys jí nepomáhala, až se vrátí?“

Zaváhala jsem. „Tak vyloženě ne. Ale dali jasně najevo, že oni to neudělají.“

„A nemyslíš, že bys měla následovat jejich vedení?“ zatlačila.

„Omlouvám se, madam,“ řekla jsem, „ale myslela jsem, že mojí povinností je poslouchat vaše rozkazy, ne rozkazy mých spolubydlících. Jelikož jste mi vy ani jiný učitel neřekli, abych Renee nepomáhala, nemyslela jsem, že dělám něco špatného. Vlastně jsem si myslela, že soucitný čin vůči jinému člověku je něco správného. Omlouvám se, pokud jsem to špatně pochopila.“

Dlouho si mě prohlížela a já jsem se jí bez mrknutí dívala do očí. „Říkáš samé správné věci, ale uvažuju, jestli je myslíš opravdu vážně. Tak tedy dobrá. Začneme.“

Stiskla tlačítko a rozsvítila se obrazovka s typickou fotkou šťastných Morojů.

„Co vidíš, Sydney?“

Zamračila jsem se, protože jsem si uvědomila, že mi zapomněla píchnout látku vyvolávající nevolnost. Ale rozhodně jsem ji na to nechtěla upozorňovat. „Moroje, madam.“

„Špatně. Vidíš stvůry zla.“

Tenhle nový vývoj událostí mě nechal v nejistotě, jak pokračovat. „Nevím. Možná ano. Musela bych toho o těchhle konkrétních Morojích vědět víc.“

„Nepotřebuješ vědět nic jiného, než co jsem ti řekla. Jsou to stvůry zla.“

„Když to říkáte, madam,“ řekla jsem opatrně.

Zachovala si klidný výraz. „Potřebuju, abys to řekla ty. Opakuj po mně: ,Vidím stvůry zla.‘“

Zírala jsem na Moroje na fotce. Byly to dvě dívky zhruba mého věku, které vypadaly, že by mohly být sestry. Usmívaly se a každá držela v ruce kornout se zmrzlinou. Vůbec nic na nich nepůsobilo zle, pokud by ovšem nenutily tu zmrzlinu nějakému dítěti s cukrovkou. Jak jsem nad tím přemýšlela, náhle cvakla opěradla pod mými pažemi. Jejich vršek se odsunul a odhalil dutý prostor naplnění čirou tekutinou.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Vidíš stvůry zla?“ odpověděla mi Sheridanová otázkou.

Asi mi trvalo dlouho, než jsem odpověděla, a tak Sheridanová zmáčkla tlačítko na dálkovém ovládání. Popruhy, které mi držely paži na místě, se náhle daly do pohybu a tlačily mi ruku dolů. Mechanismus se zastavil, sotva jsem se dotkla hladiny, a pak mi hned zase ruku zvedal.

Ale ten dotek stačil. Vykřikla jsem bolestí a překvapením, jak mě začala pálit kůže v místech, kde se moje ruka dotkla tekutiny. Ať už to byla jakákoli chemikálie, vyvolávala pocit, že jsem se dotkla vařící vody, která mě popálila. Jakmile jsem měla ruku mimo nádržku, bolest začala pomalu ustávat.

„A teď řekni,“ vyzvala mě Sheridanová až příliš sladce na to, co právě udělala, „Vidím stvůry zla.“

Nedala mi šanci zareagovat a okamžitě zopakovala tentýž postup znovu. Až na to, že tentokrát mi tam nechala ruku o něco déle než předtím. Ale už jsem na to byla připravená, a tak jsem si skousla ret, abych nekřičela bolestí. Bolest byla stejná, a když po chvíli Sheridanová moji ruku nadzvedla, vydechla jsem úlevou.

Úleva netrvala dlouho, protože mě hned vyzvala: „A teď řekni –“

Nedala jsem jí šanci dokončit větu. „Vidím stvůry zla,“ vyhrkla jsem okamžitě.

Obličej se jí vítězoslavně rozzářil. „Výborně. Teď zkusíme něco jiného.“ Objevila se nová fotka, tentokrát zobrazovala skupinku morojských školáků. „Co vidíš?“

Učím se rychle. „Vidím stvůry zla,“ odpověděla jsem okamžitě. Samozřejmě to bylo směšné. Na těchhle dětech nebylo nic zlého, ani na jiných fotkách, které mi ukazovala. Když jsem byla na samotce, přísahala jsem si, že budu hrát jejich hry, jen abych se odtud co nejdřív dostala. A pokud se po mně chce, abych papouškovala tyhle lži jako odčinění za to, že jsem pomohla Renee, ráda to udělám.

Morojský pár, morojské děti, starý muž… a tak to pokračovalo pořád dál. Sheridanová přeskakovala z obličeje na obličej a já pořád odpovídala: „Vidím stvůry zla. Vidím stvůry zla. Vidím –“

Slova se mi zarazila v hrdle, když jsem uviděla další dva Moroje. Ty Moroje jsem znala.

Adrian a Jill.

Netušila jsem, kde sehnala jejich fotku, a bylo mi to jedno. Když jsem se dívala do jejich usměvavých obličejů, které jsem tolik milovala a které mi tolik chyběly, srdce se mi rozbušilo. Představovala jsem si je snad tisíckrát, ale opravdová fotka se nedá nahradit představou. Vpíjela jsem se do každičkého detailu – jak světlo prosvěcuje Adrianovy vlasy, jak se Jill vlní rty do plachého úsměvu. Musela jsem polknout vlnu emocí, která se ve mně vzedmula. Sheridanová mě možná chtěla potrestat, že mi je ukázala, ale mně to připadalo jako odměna – dokud znovu nepromluvila.

„Co vidíš, Sydney?“

Otevřela jsem ústa, abych zopakovala tu stupidní větu, ale nedokázala jsem se k tomu přimět. Když jsem se dívala do těch milovaných tváří a do očí, které jim zářily štěstím… Nedokázala jsem to. I když jsem věděla, že je to lež, nedokázala jsem odsoudit Adriana a Jill.

Sheridanová nemarnila čas. Mechanismus mi ponořil ruku do tekutiny víc než předtím, takže jsem ji teď měla napůl v chemikálii. Ten šok mě úplně vykolejil a bylo to o to horší, že mi tam nechala ruku déle než předtím. Nevím, co to bylo za kyselinu, ale popálila mi kůži a všechny nervy jsem měla jako v jednom ohni. Vyjekla jsem bolestí a ještě chvíli poté, co mi ruku nadzvedla, jsem pořád fňukala z přetrvávající bolesti.

„Co vidíš, Sydney?“

Zamrkala jsem, abych rozehnala slzy, a soustředila se na Adriana a Jill. Prostě to řekni, přesvědčovala jsem samu sebe. Musíš se odtud dostat. Musíš se vrátit za nimi. A zároveň jsem uvažovala: Tak takhle to začíná? Takhle ze mě bude totéž jako z Keitha? Začne to tak, že budu přesvědčená, že to, co říkám, je lež, kterou vyslovím jen proto, abych se vyhnula bolesti? Stane se ta lež nakonec pravdou?

Když jsem mlčela, Sheridanová mi znovu ponořila ruku, tentokrát ještě hlouběji. „Řekni to,“ naléhala hlasem, který postrádal jakoukoli lidskou emoci. „Řekni mi, co vidíš.“

Zaúpěla jsem bolestí, ale to bylo všechno. V duchu jsem si říkala: Neřeknu to. Nezradím Adriana a Jill, i když jen prázdnými slovy. Myslela jsem, že když vydržím bolest o něco déle, dopřeje mi přestávku jako předtím, jenže namísto toho mi ponořila ruku ještě hlouběji, takže už byla komplet celá v tekutině. Křičela jsem, jak mi to spalovalo kůži. Podívala jsem se dolů a čekala, že uvidím, že už se mi rozpouští tkáň, ale ruku jsem měla jen růžovou. Ať už to byla jakákoli sloučenina, vyvinuli ji proto, aby způsobovala velkou bolest, ale ve skutečnosti nepoškozovala.

„Řekni mi, co vidíš, Sydney. Řekni mi, co vidíš, a já to ukončím.“

Snažila jsem se bojovat s bolestí, jenže to bylo nemožné, když jsem měla dojem, že mě pálí zaživa.

„Řekni mi, co vidíš, Sydney.“

Bolest byla čím dál větší. Nakonec jsem se podívala do očí svých milovaných a vyhrkla: „Vidím stvůry zla.“

„Neslyšela jsem,“ odvětila klidně. „Řekni to hlasitěji.“

„Vidím stvůry zla!“ zařvala jsem.

Dotkla se dálkového ovládání a ruka se mi nadzvedla, osvobozená od mučení v tekutině. Nadechla jsem se, abych vydechla úlevou, jenže vtom mi ruku bez varování opět ponořila. Vykřikla jsem bolestí, která trvala asi deset vteřin, než mi ruku znovu nadzvedla.

„Co to děláte?“ vykřikla jsem. „Myslela jsem, že jste řekla –“

„To je právě ten problém,“ přerušila mě. Na jakýsi němý rozkaz se objevili její poskoci a začali mě rozvazovat. „Tys myslela. Stejně jako jsi myslela, že je v pořádku, když pomůžeš Renee. Jediné, co musíš, je dělat to, co ti řekneme. Rozumíš?“

Podívala jsem se na svou ruku, která byla sice zarudlá, ale nevypadala tak příšerně, jak jsem se obávala. Pak jsem se znovu podívala na Adriana a Jill a připadala si hrozně, že jsem tak slabá. „Ano, madam.“

„Výborně,“ poznamenala Sheridanová a odložila dálkové ovládání. „Tak můžeme přistoupit k další lekci?“

10. kapitola

Adrian

„Adriane?“

Otevřel jsem oči a zamžoural do obličeje nějaké neznámé dívky. Byla úplně oblečená a já taky, takže to vypadalo slibně. Když viděla můj nechápavý výraz, obdařila mě hořkým úsměvem.

„Jsem Ada. Včera v noci jsi tady vytuhl. Ale teď už musíš jít, než se vrátí moji rodiče.“

Posadil jsem se a zjistil jsem, že jsem ležel na tvrdé dřevěné podlaze, což vysvětlovalo bolest zad a hlavy. Rozhlédl jsem se a uviděl několik hostů včerejšího večírku v podobném stavu. Sbírali se a potáceli se ke dveřím. Ada se spokojila s tím, že už se chystám k odchodu, a zamířila k dalším nevítaným nocležníkům.

„Dík, žes mě tu nechala,“ křikl jsem na ni. „Skvělá party.“

Nebo jsem aspoň předpokládal, že byla skvělá, když jsem vytuhl na podlaze. Vedle mě ležela prázdná láhev od vermutu, ale nepamatoval jsem si, jestli byla moje, nebo ne. Doufal jsem, že ne. Opít se vermutem je prostě smutné. Poslední dva týdny se mi slily do jednolitého dekadentního hýření, ale tentokrát jsem poprvé někde zůstal přes noc. Charlotte obvykle dohlédla na to, abych se dostal do svého apartmánu. Chvíli jsem se cítil ublíženě, že tu nebyla a nepomohla mi jako obvykle. Vzápětí jsem si mlhavě vybavil, že je pondělí, tudíž chtěla jít dřív spát, protože jí začal pracovní týden.

Když jsem vyšel ven, vypadalo to, že je tak šest ráno. Vycházející slunce nemilosrdně působilo na moji kocovinu. Venku se pohybovalo jen málo lidí. Podle našeho vampýrského režimu bylo zrovna hodně pozdě v noci. Co nevidět už budou všichni v postelích. Dokonce i strážci touhle dobou hlídkovali jen zlehka. Cestou k domu pro hosty jsem potkal jen dva. Jeden z nich se zarazil, když mě zaznamenal.

„Adriane?“

Pomyslel jsem si, že mě možná předchází moje pověst, ale vzápětí mi došlo, že je to Dimitrij. „No ahoj,“ vypravil jsem ze sebe. „Dobrý ráno. Nebo tak něco.“

„Vypadáš, že už jsi na tom byl i líp,“ poznamenal. „Zrovna mi skončila směna. Nechceš zajít někam na snídani?“

Zamyslel jsem se a nedokázal si vybavit, kdy jsem naposledy pozřel něco v pevném stavu. „Mám prázdný žaludek. Nevím, jak by zareagoval na jídlo.“

„To, že nevíš, nejspíš znamená, že se potřebuješ pořádně najíst,“ řekl. Znělo mi to jako ta nejpodivnější logika, jakou jsem kdy slyšel. „Aspoň podle mojí zkušenosti.“

Uvažoval jsem, kolik má asi zkušeností v těchhle záležitostech. Opravdu netuším, co dělá ve volném čase. Možná, že zkonzumuje víc ruské vodky, než si myslím. Vždycky jsem si představoval, že když zrovna nepracuje, trénuje s Rose na matracích bojová umění a říkají tomu milostná předehra.

„Určitě nechceš jít domů a přitulit se k Rose?“ zeptal jsem se. „Počkej… Vrátila už se vůbec? Nebyla s Lissou v Lehighu?“

„Jsou zpátky už týden,“ objasnil Dimitrij trpělivě. „Pojď, zvu tě.“

Následoval jsem ho, neboť Dimitriji Belikovovi se jen těžko dá říct ne. Navíc jsem pořád zpracovával tu zprávu, že jsem ztratil tolik času a mezitím už se Rose s Lissou vrátily. „Můžu zaplatit. Nebo spíš,“ dodal jsem hořce, „můj táta může zaplatit, protože to je zřejmě jediný způsob, jak já a moje máma můžeme přežít.“

Dimitrij si zachoval neutrální výraz. Vydali jsme se k budově, kde se nacházela spousta restaurací, z nichž většina byla touhle dobou už zavřená. „Proto žiješ v takovém zoufalství už od doby, kdy jsi sem přijel?“

„Spíš bych to považoval za volbu životního stylu,“ pověděl jsem mu. „A jak vůbec víš, co jsem dělal?“

„Řeči se šíří rychle,“ odpověděl tajemně.

Restaurace, do které mě zavedl, byla plná strážců, kterým zřejmě končily směny. Vzhledem k jejich počtu to pravděpodobně bylo nejbezpečnější místo na celém královském dvoře.

„Co dělám, je moje věc,“ opáčil jsem plamenně.

„To samozřejmě je,“ připustil. „Já jen, že takhle jsi to už dlouho nevedl. Překvapilo mě, že ses vrátil do starých časů.“

V restauraci se podávala snídaně bufetovým systémem. Moje matka by nejspíš upadla do mdlob, že se má obsloužit sama, ale já si poslušně vzal talíř a zařadil se s Dimitrijem do fronty. Nandali jsme si jídlo na tácy a usedli k malému stolu v rohu. Jídla se ani nedotkl, jen se ke mně s vážným výrazem naklonil.

„Máš na víc, Adriane,“ řekl mi. „Ať už k tomu máš jakýkoli důvod, máš na víc. Nenalhávej si, že jsi slabší, než ve skutečnosti jsi.“

Tolik se to podobalo tomu, co mi dřív říkala Sydney, že jsem se zarazil. Vzápětí se mi ale vrátil hněv. „Proto jsi mě sem pozval? Abys mě poučoval? Nedělej, že o mně něco víš. Tak dobří kamarádi zase nejsme.“

Ta poznámka ho zjevně překvapila. „To mě mrzí. Doufal jsem, že jsme. Doufal jsem, že tě znám.“

„Neznáš,“ prohlásil jsem a odsunul svůj tác stranou. „Nikdo mě nezná.“ Jedině Sydney, pomyslel jsem si. A ta by se za mě teď styděla.

„Spoustě lidí na tobě záleží.“ Dimitrij byl stále ztělesněním klidu. „Neodvracej se od nich.“

„Jako se oni odvrátili ode mě?“ vyštěkl jsem a pomyslel na to, jak mi Lissa odmítla pomoct. „Zkoušel jsem žádat o pomoc, ale odmítli mě! Nikdo mi nepomohl.“ Náhle jsem se zarazil. „Už nemám hlad. Díky za ,pokec‘.“

Nechal jsem tam svůj tác nedotčený a vyběhl jsem ven. Nešel za mnou, za což jsem mu byl vděčný, protože by mu nedalo žádnou práci doslova mě odtáhnout zase zpátky. Odešel jsem ze vzteku, ale i z ponížení. Jeho slova mě zranila, a nejen proto, že mě odsoudil – už jsem se beztak odsoudil sám –, ale proto, že mi připomněl Sydney. Sydney vždycky říkala, že mám na víc a že jsem lepší. Zatraceně dobře se mi podařilo dokázat jí, že se spletla. Zklamal jsem ji. Dimitrijova slova mě zasáhla, i když si to neuvědomoval.

Vrátil jsem se do svého pokoje a obrátil do sebe pár panáků vodky. Pak jsem upadl do postele a téměř okamžitě jsem usnul. Snil jsem o Sydney, ale ne magickým způsobem za použití éteru. Zdálo se mi, jak se směje a jak zoufale a přitom pobaveně říká: „Ach, Adriane,“ kdykoli jsem vyvedl něco směšného. Ve snu jsem viděl, jak jí slunce proměňuje vlasy v tekuté zlato a zvýrazňuje jantarové odlesky v jejích očích. A nejsladší ze všeho bylo, že se mi zdálo, jak mě objímá a tiskne svoje na rty na mé a mě naplňuje vášeň a láska větší, než jsem si myslel, že dokážu pojmout.

Moje světy snů a bdění se prolnuly a najednou mě opravdu kolem pasu něžně objímaly paže a líbaly mě hebké rty. Na polibek jsem zareagoval s naléhavostí. Tak dlouho jsem byl sám, že jsem si nepřipadal ztracený jen ve světě, ale i ve vlastní mysli. Když jsem měl Sydney tady v posteli, vzpamatoval jsem se víc, než bych si myslel, že je vůbec možné. Dokážu zvládnout bouře ve svém světě, šílenství v naší rodině… Teď, když je Sydney tady, vydržím už všechno.

Až na to, že tu nebyla.

Sydney je pryč, drží ji někdo daleko, daleko ode mě..., což znamená, že mě neobjímají její paže a nelíbají její rty. Probral jsem se z ospalosti, otevřel oči a pokusil se najít nějaký smysl v tom, co vidím. Rolety zabraňovaly většině slunečního světla proniknout dovnitř, ale přesto jsem viděl natolik dobře, že jsem zaznamenal, že dívka, která je se mnou v posteli, má černé vlasy a ne zlaté. Oči měla šedé a ne hnědé.

„Charlotte?“

Něžně jsem ji odstrčil a odsunul se od ní na posteli co nejdál. Oči jí jiskřily pobavením a smála se mému překvapenému výrazu. „Čekals někoho jiného? Počkej, na to neodpovídej.“

„Ne…, ale co tady děláš?“ Zamrkal jsem ve zšeřelé místnosti. „Jak ses sem vůbec dostala?“

„Dal jsi mi klíč pro případ nouze, pamatuješ?“ Nepamatoval jsem se, ale to mě taky nepřekvapovalo. Zatvářila se trochu zklamaně, že jsem to zřejmě udělal z opileckého impulsu. „Dělala jsem si starosti, když ses mi ráno neozval, a tak jsem sem zašla, abych tě zkontrolovala, když mám teď pauzu na oběd. Dneska končím v práci pozdě.“

„Vrhnout se na mě je něco jinýho než mě zkontrolovat,“ poznamenal jsem.

„To trochu přeháníš, že jsem se na tebe vrhla,“ napomenula mě. „Hlavně když jsi to byl ty, kdo po mně začal sahat, když jsem si sedla k tobě na postel.“

„Vážně?“ Opět bych nemohl říct, že mě to překvapuje. „Tak… to se omlouvám. Napůl jsem spal a nevěděl jsem, co dělám. Měl jsem… sen.“

„Vypadalo to, že si uvědomuješ, co se mnou děláš,“ prohlásila Charlotte. Natáhla ke mně ruku. „Zdálo se ti o ní?“

„O kom?“

„Ty víš o kom. O ní. O tý holce, která tě trápí. Nezapírej,“ dodala, když viděla, že už se chystám protestovat. „Nemyslíš, že to poznám? Ach, Adriane.“ Bylo nepříjemné slyšet ta slova od ní, když se mi zdálo, že je vyslovila Sydney. Charlotte mě něžně pohladila po tváři. „Už když jsi přišel ke dvoru, poznala jsem, že ti někdo zlomil srdce. Nesnáším, že to řešíš takhle. Užírá mě to.“

Zavrtěl jsem hlavou, ale ruku jsem jí neodstrčil. „Ty to nechápeš. Jde o víc, než si myslíš.“

„Vím, že ona tady není. A že je ti mizerně. Prosím…“ Posunula se na posteli blíž a sklonila se nade mnou, takže její tmavé kudrliny vytvořily kolem našich hlav záclonu. „Přitahuješ mě už od chvíle, kdy jsme se poznali. Chci, aby ti bylo líp.“

Sklonila se, aby mě políbila, ale já zvedl ruku a zarazil jsem ji. „Ne… Nemůžu.“

„Proč? Vrátí se snad?“

Charlottin tón nebyl krutý, ale působil vyzývavě. Odvrátil jsem zrak. „Já… Já nevím…“

„Tak proč se tomu bráníš?“ zeptala se prosebně. „Vím, že se ti líbím. A co je důležitější – vím, že mi rozumíš. Nikdo jiný nechápe, jaké to je, když mnou zmítají vlny éteru a musím vydržet to, co ty taky. Nestojí to za to? Prostě mít někoho blízkého, abys nebyl sám?“

Pokusila se mě znovu políbit a já jí v tom nebránil, protože jsem neměl argumenty proti její logice. Rozhodně jsem ji nemiloval jako Sydney, ale vzájemně jsme se chápali. Neodsuzovala mě za to, co dělám, a ani se nesnažila pomoct mi najít lepší cestu z mého zoufalství. A navíc měla pravdu – je hezké nebýt sám.

Najednou jsem si vzpomněl na slova své matky a bylo to jako facka do tváře. Přestaň se honit za snem a zaměř se na hledání ženy, s níž můžeš vytvořit stabilní svazek pro život. To jsme s tvým otcem udělali.

Dělám to snad s Charlotte? Buduju stabilní svazek s někým, kdo sdílí moje neřesti a taky potřebuje uniknout – ale koho nemiluju? Určitě by to bylo snadné. Charlotte by se o to postarala. Mohli bychom spolu strávit celý život a vzájemně se litovat, jaké to je být uživatelem éteru. Mohli bychom chodit z večírku na večírek a doufat, že tím o chvilku oddálíme temnotu. Byl by to příjemný život. Stabilní, jak by řekla moje matka. Ale nikdy bych se nesnažil zlepšit se. Nikdy bych nedosáhl toho, že bych byl lepším člověkem, jak vždycky říkala Sydney. A už nikdy bych nezažil euforii z všepohlcující lásky, která mě obklopovala každičký okamžik, kdy jsem byl se Sydney. Díky tomu pocitu z lásky jsem si neustále myslel: Ano, takhle to vypadá, když je člověk naživu.

Bylo by to snadné, zašeptala teta Taťána. Ona je tady. Zažeň tu bolest. Tvoje druhá dívka je daleko, ale tuhle máš přímo před sebou. Poddej se tomu. Prostě řekni ano. Ano, ano, ano…

„Ne,“ řekl jsem.

Přerušil jsem polibek s Charlotte a tentokrát si stoupl, aby mě neměla na dosah. Byl jsem blázen. Slabý a líný blázen. Podlehl jsem depresi ze situace svých rodičů a z toho, že jsem nijak nepokročil v hledání Sydney. Nejenže jsem se vzdal Sydney, vzdal jsem se i sám sebe. Proplouval jsem dekadentním životem večírků u královského dvora, protože to bylo jednoduché – mnohem jednodušší než se pokoušet hledat Sydney a zároveň zůstat silný, když bylo všechno beznadějné.

„Charlotte, promiň, ale tohle nemůžu,“ řekl jsem a vložil do svého prohlášení takovou sílu, jaké jsem jen byl schopen. „Omlouvám se, jestli jsem tě nějak povzbuzoval, ale k tomuhle nedojde. Jsem s tebou rád, ale nikdy k tobě nebudu cítit nic víc, než cítím teď. A v tom případě by to bylo pro nás oba nepřijatelné. Je mi líto. Nás žádná společná budoucnost nečeká.“

Bylo to trošku přehnané, ale hlavně proto, že jsem poučoval spíš sám sebe než ji. Trhla sebou a já si příliš pozdě uvědomil, že jsem jí svoje pocity mohl vyjevit šetrněji – hlavně když vím, jak citliví jsou uživatelé éteru. Její úsměv zmizel a couvla, jako bych ji uhodil. Zamrkala, aby rozehnala slzy, a s co největší důstojností vstala z postele.

„Chápu,“ řekla roztřeseným hlasem. Už zase si žmoulala ruce, ale tentokrát tak silně, že si zarývala nehty do kůže. „Takže se omlouvám, že jsem posledních pár týdnů marnila tvůj čas. Taky mi mohlo být jasné, že úřednice nebude pro lorda Adriana Ivaškova dost dobrá.“

Teď jsem sebou trhl pro změnu já. „Charlotte, takhle to vůbec není. A opravdu tě mám rád jako kamarádku. Nech mě to vysvětlit –“

„Neobtěžuj se.“ Otočila se ke mně zády a vykročila ke dveřím. „Nechci už dál marnit tvůj čas a navíc musím něco sníst, než mi skončí pauza na oběd. Promiň, že jsem tě vzbudila. Jsem ráda, že jsi v pořádku.“

„Charlotte –“ Ale než jsem stihl říct cokoli dalšího, už byla pryč. Hlasitě za sebou práskla dveřmi.

Usedl jsem na postel a připadal si hrozně, fyzicky i psychicky. Nechtěl jsem to s ní ukončit takhle. Nechtěl jsem, aby se stala spousta věcí. Deprese nad mým životem mě znovu hrozila pohltit a bojoval jsem s potřebou nalít si další drink.

„Ne,“ řekl jsem nahlas. „S tím už jsem skončil.“

Zarazil jsem se. Víc než kdy jindy jsem se obelhával a říkal si, že můžu s mírou přes den popíjet, když zvládnu každou chvíli hledat Sydney. Jenže… kdy jsem ji naposledy v noci hledal? Tím míním dobu lidské noci. Když ji odvedli, hledal jsem ji neustále. Ale poslední dobou… to byly spíš chabé pokusy, kdykoli jsem se probral s kocovinou. Když se snesla tma a nastal čas, kdy by s největší pravděpodobností spala, pokud je opravdu ve Státech, většinou už jsem do sebe klopil panáky na prvním večírku. Kašlal jsem na to a nechával se odradit předchozím selháním a rozptyloval se skutečným životem. Ale tuhle chybu už nebudu opakovat. Musím být střízlivý a plný éteru, abych ji mohl pravidelně hledat během celého dne i noci. Nezáleží na tom, kolikrát se mi to nepodařilo. Jednoho dne, jednou ji zastihnu.

Přestože mi hlava tepala bolestí, uvedl jsem se do transu potřebného k uchopení éteru a natáhl smysly k Sydney. Nic. Ale to bylo v pohodě. Probral jsem se a slíbil si, že to zkusím znova. Skočil jsem do sprchy a smyl ze sebe špínu včerejšího večírku. Když jsem vyšel z koupelny, cítil jsem, že už bych dokázal strávit jídlo, a tak jsem snědl zbytek koblihy, kterou jsem si včera přinesl. Nebo možná předevčírem. Byla sice okoralá, ale nějaké jídlo to bylo.

Jak jsem ji žvýkal, v duchu jsem si dělal seznam, co všechno musím udělat, a dnes večer to nezahrnovalo návštěvu večírků. Na prvním místě mého seznamu byly omluvy. Musím to urovnat s Charlotte a taky s Dimitrijem, když jsem od něj odešel jako idiot. Taky si musím promluvit s matkou. Přece nad ní nemůžu zlomit hůl jen proto, že ji nad sebou zlomila sama. Začnu s ní, protože jsem s ní nemluvil nejdelší dobu. Ale než to udělám, asi bych se měl zastavit u dárců, protože jsem si nevybavoval, kdy jsem naposledy pil krev. To mi pomůže pročistit si hlavu.

Už jsem byl na odchodu, ale na poslední chvíli jsem se rozhodl, že se ještě poohlédnu po Sydney. Pátrat po ní každou hodinu je možná přehnané, ale aspoň nevypadnu ze cviku a zůstanu střízlivý. Pokud chci změnit svůj život, je důležité udržet si dobré návyky. Zavřel jsem oči a zhluboka se nadechl.

Natáhl jsem úponky éteru skrze svět snů a zaměřoval Sydney jako pokaždé…

… a tentokrát se spojení navázalo.

Vykolejilo mě to. Už tak dlouho jsem ve snu nenavázal spojení, že jsem snad ani nevěděl, co dělat. Ani jsem si předem nepromyslel scenérii, protože jsem fungoval na autopilota a vlastně jsem ani neočekával žádný výsledek. Když se svět kolem nás rozblikal a uviděl jsem, jak se mi Sydney ve snu materializuje před očima, rychle jsem kolem nás vytvořil obvyklé místo našich snových schůzek – Gettyho vilu v Malibu. Kolem nás se objevily sloupy a zahrady, ohromné umělé jezírko a fontána u muzea. Sydney stála hned u fontány. Chvíli jsem na ni jen zíral přes vodu a byl jsem si jistý, že si ji jenom představuju. Můžu mít halucinace ve snu, který jsem stvořil? Ale na absťák alkoholiků je jistě ještě příliš brzy.

„Adriane?“

Promluvila slabým hlasem, který se skoro ztrácel v zurčení vody z fontány. Ale přesto v jejím hlase a v účinku, který na mě měl, bylo cosi monumentálního. Už dřív jsem slyšel výraz „podlamující se kolena“, ale až dosud jsem to na vlastní kůži nezažil. Svaly jako by mi vypověděly službu a hruď se mi dmula přemírou emocí, které jsem ani nebyl schopen popsat. Láska. Radost. Úleva. Nemohl jsem tomu uvěřit. A do toho se míchaly emoce mých posledních několika týdnů – zoufalství, strach a bolest. To všechno mi tryskalo ze srdce takovou silou, až mi vhrkly slzy do očí. Připadalo mi nemožné, že jediná osoba je schopná vyvolat ve mně tolik různých pocitů najednou. Jediná osoba je schopná vyvolat celý vesmír pocitů jen tím, že vysloví vaše jméno.

Taky jsem věděl, že se mýlili – všichni. Moje máma. Můj táta. Charlotte. Všichni, kdo věří, že lásku lze vybudovat na základě společných cílů, ale přitom nikdy nezažili to, co já zažívám se Sydney. Nemohl jsem uvěřit, že jsem kvůli svému ignorantství tohle všechno téměř ztratil. Dokud jsem se teď nepodíval do jejích očí, neuvědomil jsem si, jak prázdný a povrchní život vedu.

„Sydney…“

Trvalo by až příliš dlouho fontánu obejít. Skočil jsem tedy do vody a brodil se k ní. Udělal bych to, i kdybych měl na sobě skutečné oblečení, a nejen snové. Fyzická nepohoda teď nebyla důležitá. Záleželo jen na tom, abych se k ní dostal. Můj svět, celá moje existence spočívala jen v tom, abych byl s ní. Ta cesta mi zabrala několik vteřin, ale přesto jsem měl dojem, že za ní putuju celé roky. Na druhé straně jsem vylezl z vody, která ze mě stékala na kameny zalité sluncem. Zaváhal jsem jen na chviličku a pak jsem ji objal. Napůl jsem očekával, že se mi rozplyne pod rukama, ale byla skutečná. Skutečná a pevná (aspoň natolik, jak to jen ve snovém světě jde). Zabořila mi obličej do hrudi a roztřásla se potlačovanými vzlyky.

„Ach, Adriane. Kde jsi byl?“

Nebyla to výtka, jen vyjádření její touhy a obav. Nemohla vědět o démonech, kteří mě posledních pár týdnů pronásledovali, ani o tom, že chybělo jen málo, abych tuhle příležitost promarnil. Vzal jsem jí obličej do dlaní a zadíval se do jejích hnědých očí, které jsem tolik miloval a které se teď leskly neprolitými slzami.

„Promiň,“ vydechl jsem. „Moc se omlouvám. Hledal jsem tě strašně dlouho…, ale nedostal jsem se k tobě. A pak…, pak jsem zlenivěl. Vím, že jsem neměl. Ty bys to neudělala. Bože, Sydney, tolik se omlouvám. Kdybych to zkoušel urputněji a dřív…“

„Ne, ne,“ řekla tiše a rukou mi pročísla vlasy. „Nemohl jsi nic udělat – ne doteď. Regulují nám tady spánek pomocí nějakého plynu. Byla jsem zdrogovaná, takže by ke mně éter stejně nepronikl.“ Zachvěla se. „Strašně jsem se bála, že mě nikdy nenajdeš. Bála jsem se, že se nikdy nedostanu ven…“

„Pšššt. Teď už jsem tě našel. Všechno bude v pořádku. Kde jsi?“

Udála se s ní pozoruhodná proměna. Vypadala, jako by mě chtěla jen držet a vyplakat ze sebe všechen strach a rozčilení, které zažívala posledních pár měsíců. Věděl jsem to, protože mi bylo podobně. Ale přestože si nejspíš procházela peklem, pořád to byla ta silná a úžasná žena, jakou jsem znal. Teď odsunula svoje obavy stranou a zase působila jako Sydney Sageová, když jsem ji poprvé potkal. Byla silná, schopná a výkonná. Připravená dělat těžká rozhodnutí, aby dosáhla čeho chce.

„Jasně,“ řekla a odmlčela se, aby si otřela uslzené oči. „Možná spolu nebudeme mluvit dlouho. Nevím, jak dlouho už spím. A… nevím, kde jsem. Od doby, kdy mě zavřeli, jsem neviděla žádné okno. Vězní nás v podzemí.“

„Koho vás?“ zeptal jsem se.

„Je tu ještě dvanáct dalších – teda už třináct, protože sem přišla jedna nová holka. Všichni jsou bývalí alchymisté, co se dostali do maléru. Do různé míry je přeprogramovali. Někdo to jenom hraje, tím jsem si jistá, ale těžko říct. Když trochu vybočíme, máme z toho velký problém.“

„Jaký problém?“ zeptal jsem se. Ačkoli jsem se pohledem vpíjel do jejích rysů, až teď jsem si ji pořádně prohlédl. Měla na sobě jakýsi příšerný okrový mundúr a vlasy měla delší než dřív. Vypadala, že zhubla na těle i v obličeji, ale tím jsem si nemohl být jistý. Pokud uživatel éteru schválně nezmění vzhled druhé osoby ve snu, ta druhá osoba obvykle vypadá jako směs reality a toho, jak se vidí sama. Často to není stejné. Řekl jsem si, že se jí pak budu muset zeptat na její fyzický stav.

„To je jedno,“ odbyla mě. „Jsem v pořádku a jsem si jistá, že jsou tu i jiní jako já, jenom se bojí něco udělat. Ale spoustu jich úplně přeprogramovali. Jsou jako Keith. Jsou…“ Vykulila oči. „Keith. To je ono!“

„Keith?“ zopakoval jsem nechápavě. Pořád jsem uvažoval nad tím, jak se vyhnula otázce ohledně „velkých problémů“, a nechápal jsem, jak do toho zapadá její bývalý kreténský kolega.

„Byl tady. Dávno přede mnou. Ve stejném zařízení.“ Vzrušeně mě zatahala za rukáv. „Mají tady takovou zeď, kam lidi píšou svoje zpovědi, a on tam taky jednu napsal – vlastně je to omluva mojí sestře Carly. Ale jde o to, že tu byl, a víme, že odešel. Možná ví, kde ta budova je. Přece musel vyjít ven, když ho pustili, ne?“

„Ale neříkalas, že je úplně mimo?“ zeptal jsem se. „Bude mít vůbec tolik rozumu, aby s námi mluvil?“

Zachmuřila se. „Ano…, byl víc než mimo. Takhle to vypadá čerstvě po přetetování. Ale ve většině případů to nejhorší časem odezní, a i když se lidé chovají poslušně, postupem času už nepůsobí, jako by měli umrtvený mozek. Kdybys ho našel, možná by ti mohl odpovědět na tvoje otázky.“

„To se snáz řekne, než udělá, abych ho našel,“ zabrblal jsem a vzpomněl si na komplikace s tím, abych vůbec našel Sydneyina otce a Zoe. „Alchymisté nejsou zrovna vstřícní, když mají někomu sdělit, kde je nějaký jejich agent přidělený.“

„Může ti pomoct Marcus,“ prohlásila rozhodně. „A netvař se tak. Opravdu může. Má svoje zdroje. A já vím, že vy dva dokážete odsunout stranou vzájemnou nevraživost a spolupracovat.“

Když zaznělo jeho jméno, ušklíbl jsem se, ale ona si to špatně vyložila. Nevěděla, že jsem s Marcusem v úzkém kontaktu už od jejího zmizení. Spíš mi to připomnělo, že je jedním z těch, se kterými jsem se moc dobře nerozloučil, ale to nebyl její problém.

„Rozběhneme to,“ ujistil jsem ji. „Navíc má ten svůj seznam, nad kterým –“

Začala mi vybledávat před očima, až si ji nakonec přitáhl reálný svět. „Čas vstávat,“ poznamenala smutně.

Chytil jsem ji, ale začínala už ztrácet hustotu. Zachvátila mě panika. Chtěl jsem se jí zeptat ještě na tolik věcí, ale měl jsem jen pár vteřin. „S Marcusem promluvím a přijdu za tebou znovu. Spíš obvykle touhle dobou?“

„Ano. Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Nevím, jestli mě slyšela, protože jsem náhle stál v zahradě v Malibu sám. Za mnou tryskala voda z fontány a všude kolem sálalo slunce. Ještě chvíli jsem zíral na místo, kde předtím stála, a pak jsem nechal sen rozplynout a vrátil jsem se do svého apartmá pro hosty. Pořád jsem stál u dveří a chystal se za matkou. Teď se ale všechno změnilo. Navázal jsem kontakt se Sydney. Viděl jsem ji a je v pořádku… relativně, samozřejmě.

Při pomyšlení na mámu mě bodlo u srdce, ale teď jsem za ní jít nemohl. Chtěl jsem to s ní, s Charlotte, s Dimitrijem, s Rose a Lissou urovnat. Jenže nikdo z nich mi teď pomoct nedokáže. Tohle musí počkat. Je na čase, abych se vrátil k lidem, kteří mi můžou pomoct najít Sydney.

Vytáhl jsem telefon a začal hledat ceny letenek do Palm Springs.

11. kapitola

Sydney

Když mě to od Adriana odervalo, bylo to utrpení, ale probudila jsem se s novou nadějí a optimismem ještě větším, než když jsem zastavila plyn. Když jsme se chystaly na začátek nového dne, Emma na mě nevěřícně zírala, takže jsem usoudila, že se mi pocity asi zrcadlí v obličeji. V pokoji pod dohledem kamery nic neřekla, ale bylo na ní znát, že je zvědavá. Na chodbě cestou na snídani bylo plno lidí, a tak jsem s ní srovnala krok.

„Dokázala jsem to,“ řekla jsem tiše. „Poslala jsem vzkaz ven.“

Díky tomu, že se neustále zabýváme nadpřirozenými záležitostmi, jí to připadalo normální a nepáčila ze mě detaily. Prostě to vzala jako hotovou věc a zaměřila se na to obtížnější. „Takže pomoc je na cestě? Přijede sem rytíř na bílém koni a všechny nás osvobodí?“

„Ne tak docela,“ uznala jsem. „Hlavně když nevím, kde jsme… Ty to víš?“

Rozčileně si povzdechla a obrátila oči v sloup. „Co myslíš? Bydlíme v jednom pokoji. Mám tam snad svoje soukromé okno?“ S tím odběhla za Amelií a ostatními.

Moc mě nepřekvapilo, že Emma neví, kde se naše zařízení nachází. Ani Duncan to nevěděl. Vypadalo to, že je to tajemství, které nesmí znát žádný vězeň. Já ho ale musím rozluštit, pokud ještě navážu kontakt s Adrianem – ne, až s ním navážu kontakt.

Emmina nepříjemná nálada už mi pak tolik nevadila, protože se pozornost přesunula ze mě na protřelého veterána. Jonah byl asi Duncanova věku a nedávno na hodině dějepisu až příliš hlasitě vyjádřil svoje názory – mnohem hlasitěji než já první den. Tím si vysloužil výlet na očistu a zjevný nesouhlas našich nadřízených. Někteří vězni se ho taky začali stranit, ale Duncan a jeho spolustolovníci ne. Mně dovolili sedět s nimi u stolu teprve nedávno a teď jsem se dozvěděla celý ten příběh.

„Zvoral jsem to,“ zašeptal Jonah, aby ho dozorci v jídelně neslyšeli. „Vedl jsem si tak dobře. Mohl jsem odtud vypadnout! Jenže Harrison mě hrozně naštval, když začal s takzvanými historickými fakty o dhampýrech a –“

„Ticho,“ sykl Duncan. Nenuceně se usmíval, bezpochyby proto, aby to viděli ti, kdo nás sledují. „Nezaměřuj se na to. Oni to poznají. Jenom si to zhoršíš. Usmívej se.“

„Jak se mám usmívat?“ povzdechl si Jonah. „Vím, co bude následovat. Budu jako Renee. Přetetují mě ještě silnějším nátlakem! Pokusí se mě přinutit, abych jinak uvažoval!“

„To nevíš,“ řekl Duncan, ale jeho výraz ho zradil.

„A ne vždycky to zabere,“ dodala Elsa. Byla jednou z těch, kdo si ode mě první den odsunuli židli, ale potom jsem poznala, že není špatná, jen se bojí jako všichni. „Kdyby to fungovalo, nikdo z nás by tady nebyl. Třeba máš sílu tomu vzdorovat.“

Jonah se zatvářil skepticky. „To závisí na tom, jak velkou mi dají dávku.“

Vzpomněla jsem si na Keitha a jeho robotické reakce, když jsem ho pak prvně viděla. Z toho, co jsem si poskládala dohromady, jsem pochopila, že se toho dá docílit mnoha způsoby a taky silně nabitým inkoustem, jako byl ten, který použili na Renee. U stolu zavládlo ticho a já bojovala s rozhodnutím. Duncan mi řekl, že mě skupina musí přijmout po malých krůčcích, a ačkoli s nimi teď můžu sedět, měla bych radši nějakou dobu držet pusu a nedávat najevo, že mám až přehnaně moc vlastních názorů. Nejspíš to byla rozumná rada, ale přesto jsem to nevydržela a promluvila.

„Možná ti dokážu pomoct,“ řekla jsem. Jonah na mě upřel zrak.

„Jak?“

„Dělá si legraci,“ prohlásil Duncan s varovným podtónem. „Že jo, Sydney?“

Oceňovala jsem jeho pomoc, ale strach v Jonahově tváři byl až příliš silný. Pokud můžu zabránit tomu, aby se z něj stal druhý Keith, udělám to. Jsi si jistá? zeptal se mě můj vnitřní hlas. Udělalas pokrok, že ses spojila s Adrianem. Teď si musíš počínat nenápadně, dokud si nepromluví s Marcusem. Proč chceš všechno riskovat kvůli tomu, abys pomohla někomu jinému?

Ta otázka byla namístě, ale odpověď jsem věděla okamžitě – protože tak je to správné.

„Nedělám si legraci,“ prohlásila jsem rezolutně. Duncan si zklamaně povzdechl, ale nechal mě, abych pokračovala. „Umím vyrobit sloučeninu, která odbourá následky nátlaku.“

Jonah se zatvářil zklamaně. „Skoro ti věřím. Určitě ale nevěřím tomu, že ti tady povolí přístup ke standardním alchymistickým chemikáliím.“

„Nepotřebuju je. Potřebuju jen…“ Pohled mi padl do středu stolu. „Tuhle solničku. Konkrétně tedy sůl. Myslíte, že ji můžu ukrást, aniž by si toho někdo všiml?“

Všichni se tvářili nevěřícně, ale Elsa se toho chytla. „Ano…, ale myslím, že si toho pak všimnou a budou se vyptávat.“

Pravděpodobně měla pravdu. Alchymisté se svou pečlivostí patrně počítají každý kus nádobí, hned jak odejdeme. A když bude chybět solnička, můžou si pomyslet, že třeba z toho kusu plastu vyrábíme zbraně. Jakoby nic jsem položila ubrousek do středu stolu a pak jsem se pro solničku natáhla. Přenesla jsem ji nad talíř, abych si osolila míchaná vejce, a jednou rukou jsem přitom nenápadně odšroubovala vršek. Když jsem ji vracela na místo, vypadla mi z ruky a vysypala se na ubrousek.

„Jejda,“ poznamenala jsem a solničku zvedla. „Víčko nebylo utažené.“ Přejela jsem ubrouskem po stole, jako bych ho čistila, ale ve skutečnosti jsem ho mačkala v ruce a vytvářela tak malý sáček. Pak jsem si ho položila vedle svého tácu. Až budeme odcházet, strčit si ubrousek do kapsy už bude snadné. Obvykle je při odkládání táců vyhazujeme. Nikdo je počítat nebude.

„Hezká práce,“ řekl Duncan, přestože se pořád tvářil nesouhlasně. „To je všechno, co potřebuješ?“

„Víceméně,“ přitakala jsem. S nikým z nich jsem se nesblížila natolik, abych jim odhalila, že pro zbytek klíčových komponentů použiju magii. „Bylo by lepší, kdybych měla sloučeninu, která půjde přímo do inkoustu, ale když ti píchneme solný roztok – až tu sůl upravím –, mělo by to taky fungovat.“ Sotva jsem to vyslovila, uvědomila jsem si další problém a zaúpěla jsem. „Nemám nic, čím bych ti to mohla píchnout.“ Sůl je sice běžná věc, ale stříkačky tady alchymisté opravdu povalovat nenechávají.

„Potřebuješ tetovací pistoli?“ zeptal se Jonah.

Zamyslela jsem se a uvažovala nad tím, co vím o tetovacím procesu alchymistů a co znám z vlastní zkušenosti.

„To by bylo ideální. Plnohodnotné tetování inkoustem by poskytlo permanentní ochranu. Ale krátkodobou ochranu bychom mohli vytvořit pomocí obyčejné injekční stříkačky – jako to dělají při přetetování.“

Duncan povytáhl obočí. „Krátkodobou?“

„Vyruší se tím, co ti udělají v blízké budoucnosti,“ objasnila jsem a byla spokojená i s takhle provizorním řešením. „Přinejmenším v řádu měsíců. Ale na celoživotní ochranu bys to potřeboval dostat do skutečného tetování.“

„Beru měsíce,“ prohlásil Jonah.

Nedokázala jsem skrýt svoje zklamání. „Jasně, ale bez stříkačky ti to nedokážu vpravit do těla. V tomhle improvizovat nemůžu. Promiň… Tenhle plán jsem moc uspěchala.“

„Ksakru,“ zaklel. „Ale v očistné místnosti mají spoustu stříkaček. Jsou v té skříňce u umyvadla. Prostě se tam nechám poslat a jednu ukradnu.“

Lacey se vedle něho ušklíbla. „Jestli se znovu projevíš po takhle krátké době, nepošlou tě na očistu. Pošlou tě na přetetování – nebo něco horšího.“ Ta hrozba se nad námi chvilku vznášela. „Udělám to já,“ prohlásila. „V první hodině něco provedu.“

„Ne,“ vložila jsem se do toho. „Udělám to já. Tak aspoň budu mít stříkačku rovnou u sebe. Ušetří nám to čas na předávání v případě, že by Jonaha poslali na přetetování dřív, než si myslíme.“ Měla jsem pravdu, ale především jsem nechtěla, aby někdo jiný absolvoval očistu kvůli mým plánům. Amelia mě vraždila pohledem, kdykoli jsme se na sebe podívaly. Nebudu riskovat další nepřátele. Očista je sice příšerná, ale nakonec skončí. A zatím neměla účinek, vzhledem k tomu, že když jsem v noci uviděla Adriana, mou první reakcí bylo ho políbit a ne se pozvracet.

Moji spolustolovníci to vesměs považovali za hrdinský čin, obzvlášť pak Jonah. Další, jako Duncan, byli přesvědčení, že dělám ohromnou chybu, ale nikdo se do toho nemíchal.

„Děkuju ti,“ řekl Jonah. „Vážně. Máš to u mě.“

„V tomhle jsme společně,“ opáčila jsem.

Takový sentiment leckoho překvapil, ale ozvalo se zvonění ohlašující konec snídaně, což ukončilo naši konverzaci. Cestou na hodinu jsem předstírala, že si upravuju ponožku, a přitom se mi podařilo nenápadně si strčit sůl v ubrousku do boty. Všichni si sedli na místa, ale já se rozhodla, že bude nejlepší uskutečnit můj plán co nejdřív. Nedovolila jsem Lacey, aby udělala tu práci za mě, ale teď jsem ji použila jako komplice, protože seděla ve vedlejší lavici.

„Podívej, Lacey,“ řekla jsem, jako bychom pokračovaly v nějakém rozhovoru z jídelny. „Neříkám ti, že se pleteš…, jen to špatně chápeš. Dokud nejsou ze světa vymýceni Strigojové, není nic špatného chovat se k Morojům zdvořile.“

Musela jsem jí přiznat k dobru, že se hned chytla a hrála to se mnou. „Ale tys nemluvila o zdvořilém chování. Mluvilas o přátelském chování. A všichni víme, že vzhledem k tvojí minulosti je to dost nebezpečné území.“

Nasadila jsem uražený výraz. „Takže tvrdíš, že není v pořádku se s jedním z nich třeba najíst?“

„Pokud nejde o práci, tak ne.“

„To přeháníš!“ vykřikla jsem.

Když naše učitelka Kennedyová uslyšela můj zvýšený hlas, vzhlédla od svého stolu. „Nějaký problém, dámy?“

Lacey na mě ukázala. „Sydney se mě snaží přesvědčit, že je v pořádku stýkat se s Moroji mimo práci na osobní úrovni.“

„Nikdy jsem neřekla, že na osobní! Jen tvrdím, že když jsi někde přidělená a máš kontakt, tak o nic nejde, když zajdete na večeři nebo do kina.“

„Vede to k problémům, o to jde. Musíš si stanovit hranici mezi černým a bílým.“

„Jen když jsi tak hloupá, že si myslíš, že jsou stejně nebezpeční jako Strigojové. Já vím, jak se pohybovat na šedém území,“ opáčila jsem.

Bylo to přesvědčivé, protože včera Kennedyová při incidentu s Lacey taky použila metaforu s černým, bílým a šedým územím. Pokusila se do toho vložit, ale nenechala jsem ji a dál jsem útočila na Lacey. O deset minut později už mě táhli do očistné místnosti. Sheridanovou ani moc nepřekvapilo, že mě tam vidí.

„Trochu brzy, ne?“ zeptala se. „Tenhle týden sis jinak vedla skvěle.“

„Vždycky jim to ujede,“ poznamenal jeden z jejích asistentů.

Souhlasně přikývla a pokynula mi ke křeslu. „Víš, jak to chodí.“

Věděla jsem. Bylo to příšerné jako vždy – možná ještě víc, protože jsem měla žaludek nacpaný snídaní. Když jsem po ukázce fotek všechno vyzvracela, poslali mě k umyvadlu, abych si vyčistila zuby. Kartáčky byly hned vedle skříňky se stříkačkami. Pustila jsem vodu a předstírala, že plivu, ale předtím jsem se ohlédla. Nikdo se na mě nedíval, protože asi nepředpokládali, že bych v té malé místnosti mohla něco napáchat. Natáhla jsem se pro kartáček a tímtéž pohybem jsem hodlala otevřít skříňku.

Jenže tu byl menší problém a já měla na jeho vyřešení jen zlomek vteřiny. Jak odtud stříkačku propašuju? Neměla jsem žádné kapsy. Stříkačka byla zabalená a na jehle měla chránič, takže bych si ji teoreticky mohla bezpečně strčit do ponožky nebo za podprsenku. Jenže tolik pohybu by jistě vyvolalo pozornost.

Náhlý rozruch u dveří překvapil mě i ostatní. Všichni jsme se otočili a spatřili dva další poskoky, jak dovnitř táhnou někoho dalšího – Duncana.

Krátce mi pohlédl do očí a začal se vzpouzet. „No tak, vždyť jsem si jen dělal legraci! Proboha, byl to vtip.“ Pokoušeli se ho odtáhnout ke křeslu, ale on se dál bránil. „Omlouvám se, už to nikdy neudělám. Prosím vás, nedělejte mi to. Už je to tak dlouho.“

Došlo mi, že není náhoda, že se tu ocitl těsně poté, co skončila moje očista. Duncan si svůj „vtípek“ načasoval, aby tady v pravý čas udělal rozruch – rozruch, který marním tím, že jen hloupě zírám. Rychle jsem se natáhla, popadla kartáček a stříkačku, kterou jsem si rychle strčila za ponožku, zatímco ostatní věnovali pozornost Duncanovi. Pak jsem si vyčistila zuby a vůbec jsem na sobě nedala znát, že můj kamarád právě musí vytrpět něco hrozného, aby mi pomohl.

Když mě pak vedli ven, Duncan už seděl připoutaný ke křeslu. Sheridanová zoufale vrtěla hlavou. „To je tedy ráno.“

Když jsem se připojila k ostatním vězňům na další hodinu, Jonah a naši spolustolovníci mě probodávali zvědavými pohledy. Jen jsem přikývla, jako že jsem uspěla, a promluvila si s ním až po skončení hodiny, když jsme všichni vyšli na chodbu. „Ještě to není hotové, ale mám všechno, co potřebuju.“

„Nechci na tebe tlačit,“ zašeptal s pohledem upřeným přímo před sebe. „Ale slyšel jsem, jak Addison říkala Harrisonovi, že vzhledem k tomu, co se poslední dobou stalo, by měli co nevidět zvážit ,drastickou akci‘.“

„Beru na vědomí,“ řekla jsem.

Na další hodinu už přišel Duncan a působil velmi uvědoměle a jako ztělesnění morálky. Ale bylo na něm znát, že právě podstoupil očistu. Vypadal patřičně kajícně. Cestou na oběd jsem si to od něj vyslechla.

„Co se stalo s tím, že nebudeš dělat žádné hlouposti?“ zeptala jsem se ho.

„Hele, já žádnou hloupost neudělal. Zabránil jsem tobě, abys udělala hloupost. V žádném případě jsi nemohla ukrást stříkačku, aniž by si toho všimli. Zachránil jsem tě. A teď jsem se dozvěděl, že máme k obědu moje oblíbené manicotti.“ Žalostně si povzdechl. „Nemáš zač.“

„Cos řekl, že tě to dostalo do maléru?“ zeptala jsem se.

Málem se usmál, ale včas si uvědomil, že nás sleduje spousta očí. „Po tom tvém výlevu jsem se toho chytil a řekl jsem Lacey, že by neměla odmítat myšlenku na sblížení s Morojem. Že by po menším ,sblížení‘ možná přestala být tak upjatá.“

Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. „Věděla, že to jen hraješ, že jo?“

„Jasně. Díky tobě a mně se dneska vyhnula očistě. Hele, kam to jdeš?“

Došli jsme už skoro k jídelně, ale já se otočila. „Na jediné místo, kde může mít holka trochu soukromí. Za chvilku přijdu.“

Vešla jsem do chodby, z níž se vcházelo na toalety. Během pauzy na oběd jsme je směli použít, takže jsem neotálela. V umývárně sice byly rozmístěné kamery (nejspíš proto, že se báli, aby někdo nerozbil zrcadlo a nepoužil střep jako zbraň), ale kabinky byly jedním z mála míst, kde bylo skutečně soukromí. V jedné jsem se zavřela a dala se rychle do práce, protože mi bylo jasné, že nemám moc času.

Už celé měsíce jsem nepracovala s magií, takže mě překvapilo, jak přirozeně a rychle se mi všechno vrátilo. Vytáhla jsem svůj vzácný pytlík soli a pečlivě přesypala jeho obsah do stříkačky, takže jsem získala výborný skladovací prostor pro začátek magického nabíjení. Nejprve přišla na řadu země. Na poslední hodině jsem si schválně sáhla do květináče, abych měla prsty od hlíny. Díky tomu jsem dokázala vyvolat podstatu země a za tichého odříkávání slov vyslat její sílu do soli. Zmocnil se mě nával radosti nad magií a málem jsem zalapala po dechu. Neuvědomovala jsem si, jak moc mi to chybělo a jak moc jsem si připadala naživu, když jsem s magií pracovala. Obzvlášť viditelné to bylo na tak strašném místě, jako je tohle.

Pak následovalo vyvolání vzduchu, což bylo snadné, jelikož vzduch je všude. S vodou to šlo taky snadno, protože jsem měla přímo před sebou toaletu. Nemusela jsem se obávat, že by to bylo nehygienické, protože jsem pracovala jen s magickými vlastnostmi a skutečné vody v míse se nedotýkala. Oheň se ukázal jako nejtěžší, neboť alchymisté samozřejmě v našem dosahu nenechávají sirky. Žádný div, protože celé tohle místo je plné hořlavin. Ke zdroji živlu ohně jsem se nemohla nijak dostat, a tak jsem si vytvořila vlastní.

Profesorka Terwilligerová mě dusila, když mě učila kouzlo ohnivé koule, takže jsem ho ovládla výborně. Zašeptala jsem pár slov, vyvolala kouzlo a v dlani se mi objevil maličký plamínek, který skoro nebyl vidět. Ale jeho podstata byla silná, takže jsem mohla vložit jeho živlovou sílu do soli. Jakmile jsem skončila, miniaturní ohnivá koule vyhasla.

Opatrně jsem stříkačku zavřela, spláchla a vyšla z kabinky.

Když jsem si myla ruce, překvapilo mě, že se mi trochu motá hlava. Vyšla jsem ze cviku a to si vyžádalo svou daň. Hlavně to, že jsem oheň musela vytvořit. Únava ale nebyla ničím ve srovnání s omamným pocitem vyvolaným magií. Navíc ho ještě umocňovalo vědomí, že nejsem bezmocná, že dokážu někomu pomoct a zvrátit pořádky alchymistů.

Když jsem došla do jídelny a s tácem usedla k Duncanovu stolu, vypadalo to, že všichni vedou pohodovou konverzaci. Ale sotva jsem dosedla, zavládlo mezi nimi nevyřčené napětí. Dál se bavili o čemsi z dějepisu, přestože mi bylo jasné, že to nikoho nezajímá. Jonah se usmál, jako bychom byli normální středoškoláci s obyčejnými starostmi, a řekl: „Když jsem sem šel, Addison mi řekla, abych dnes vynechal hodinu umění. Že se Sheridanová se mnou sejde před učebnou.“

Z toho, co to znamenalo, se nám udělalo mdlo. „Nemarní čas,“ zamumlala Lacey. Střelila po mně pohledem. „Vyplatily se srandičky dnešního rána?“

„Tak nějak,“ řekla jsem tiše a míchala si manicotti. Žaludek jsem teď měla v lepším stavu než Duncan, ale stejně jsem radši jedla jen přílohu. „Mám stříkačku. Sůl v ní je připravená, ale nemám čištěnou vodu, abych připravila roztok. Nejlepší by bylo, kdybychom v ní mohli sůl povařit,“ dodala jsem. „Ale stačilo by to jen protřepat, kdybychom získali vodu. Učitelé mají převařenou vodu. Třeba bychom jim mohli trochu ukrást.“

„Na to není čas,“ řekl Jonah. „Dej mi tu stříkačku. Naplním ji na záchodě vodou z kohoutku, pokud mě bude někdo stínit před kamerou.“

Trhla jsem sebou. „Budeš si to muset vpravit pod kůži. Voda z kohoutku není to pravé.“

„Je to pitná voda,“ opáčil. „A nemůže to být o nic horší než to, co mi chtějí píchnout. Beru riziko na sebe.“

Můj smysl pro sterilnost si nedal říct. „Kéž bychom měli víc času.“

„Nemáme,“ vyhrkl. „Udělalas toho hodně a jsem ti vděčný. Teď jsem na řadě já, abych na sebe vzal riziko. Až odtud půjdeš, podstrč mi nenápadně tu stříkačku. Musím s tím provést něco speciálního? Kromě toho, co je jasné.“

Zavrtěla jsem hlavou. Pořád mě to rozčilovalo, ale věděla jsem, že má pravdu. „Píchni si do svého tetování menší dávky, jako to dělají při přetetování. Nemusíš být přesný. Ale musíš si toho dostat do těla tolik, aby to vyrušilo vlivy jejich magicky nabitého inkoustu.“

„Co je v tom tvém roztoku?“ zeptala se Elsa.

„Neodpovídej,“ varoval mě Duncan. „Čím míň toho víme, tím líp pro nás – a hlavně pro tebe, Sydney.“

Když jsme dojedli, naši spolustolovníci schválně obklopili Jonaha a mě u fronty na odevzdání táců, takže jsem mu mohla předat stříkačku. Pak už se mi to doslova vymklo z rukou. Nezbylo mi než důvěřovat, že Jonah najde způsob, jak smísit sůl s vodou a píchnout si roztok dřív, než si pro něj přijdou.

Zbytek dne se táhl, hlavně pak hodina umění. Jonah nepřišel a já přemýšlela, jaký výplach mozku mu asi provádějí. Duncan sice celou tu záležitost považoval za vtip a několikrát mi sdělil, jak šílený to byl nápad, ale přesto byl taky napjatý.

„Jonah je dobrý kluk,“ prohlásil. „Opravdu doufám, že ten tvůj plán vyjde. Viděl jsem, co dokážou s lidmi udělat. Spousta se jich vrátila v hodně špatném stavu.“

Když jsem si představila, co Jonahovi můžou udělat, náhle mě něco napadlo. „Neslyšeli jste tady o klukovi jménem Keith? Měl jen jedno oko.“

Duncan se zachmuřil. „Jo, znal jsem ho. Ale nebyli jsme si moc blízcí. Byl jedním z těch…, co se vrátili v hodně špatném stavu.“

Následovala komunita a Jonah se vrátil. Vypadal vyděšeně a nemluvil. Sheridanová ho nechala na pokoji a zaměřila svou pozornost na nás ostatní. Skoro jsem až doufala, že ho nechá mluvit, abychom se dozvěděli, co se s ním vlastně stalo, ale zjevně se usnesla, že už toho má pro dnešek dost. Jen tam seděl, se zakaleným zrakem poslouchal a jeho výraz se moc neměnil. Srdce mi pokleslo.

Když sezení skončilo a všichni jsme šli na večeři, nezměnil se. Duncan mu poručil, aby si sedl k nám ke stolu, stejně jako já poroučela Renee, když se vrátila. Bavili jsme se o nepodstatných věcech a Jonah k tomu neřekl ani slovo. Byli jsme příliš nervózní, než abychom se ho zeptali, co mu udělali. Jeho chování přesně odpovídalo tomu, co se s člověkem stane po přehnané dávce přetetování. Otázkou ale bylo, jestli to Jonah hraje, nebo ne. Pokud ano, tak kdyby se připojil do rozhovoru, přitáhlo by to k němu pozornost. Pokud ne, mohl by nás napráskat.

Večeře skončila poklidně a Jonah spořádal svůj dezert – třešňový koláč, který vypadal jako z mikrovlnky. „Chutnalo to líp, než jsem čekal,“ poznamenal spíš sám pro sebe než pro nás ostatní.

„Víš, co dalšího je ještě lepší, než čekáš?“ dodal ke mně.

Všichni jsme vzhlédli, překvapeni, že Jonah poprvé po svém přetetování promluvil. Ozvalo se zvonění oznamující konec večeře, takže se všichni začali zvedat. Jonah s tácem v rukou povstal také.

„Já,“ prohlásil tiše. „Já se cítím skvěle. Ani trochu mě to nezměnilo.“ Obdařil mě úsměvem, který se rázem zas vytratil. „Zachránilas mi život, Sydney. Díky.“ Prošel kolem mě k odpadkovým košům a já jen lapala po dechu.

Po chvíli jsem ho ohromeně následovala. Po zbytek večera na mě nepromluvil, ale viděla jsem, jak se mu lesknou oči, když se usmíval. Byl pořád tady. Jeho osobnost a mysl zůstaly nedotčené. Alchymisté se k němu nedostali díky mému receptu, který ho ochránil. To vědomí jsem měla na paměti po zbytek večera a posilovalo mě. Moji věznitelé nade mnou celé měsíce vítězili, až mi připadalo, že nikdy nemůžu vzdorovat. Dnes večer ale ano. Bylo to malé vítězství, ale skutečné.

Byla jsem tak hrdá na to, jak jsem mazaná, že když jsem se chystala večer do postele, ničemu dalšímu jsem moc nevěnovala pozornost. V dívčí koupelně, kde jsem byla spolu s ostatními děvčaty, jsem se v duchu plácala po rameni. Nezaznamenala jsem, že se ke mně blíží Emma, takže jsem se ani nestihla bránit, když mnou praštila o zeď v rohu místnosti. Na okamžik jsem nemohla uvěřit, že se něčeho takového odvážila pod dozorem kamer. Vzápětí jsem si ale uvědomila, že si to vyměřila tak, aby nás kamery neviděly. Amelia a ostatní dívky se začaly hlasitě bavit, takže Emmin tichý a výhrůžný hlas nikdo neslyšel. Přitiskla mě do rohu a naklonila se ke mně blíž.

„Jonaha dneska přetetovali,“ řekla. „Bylo to veliké přetetování, po jakém lidé zapomenou i vlastní jméno. A přitom se povídá, že jeho to nijak neovlivnilo. A taky se povídá, že je to tak proto, že jsi mu něco dala.“

„Nevím, o čem to mluvíš,“ vyštěkla jsem. „Zřejmě z toho vyvázl beze mě.“

Přitlačila mě ke zdi větší silou, než jsem čekala, protože byla menší než já. „Udělala jsi s ním něco, nebo ne?“

Rozzuřila jsem se. „Proč? Abys mě mohla nahlásit a dostala se odtud dřív za dobré chování?“

„Ne,“ odpověděla. „Protože chci, abys to se mnou udělala taky.“

12. kapitola

Adrian

U plynulo jen pár týdnů, ale měl jsem dojem, jako bych z Palm Springs odjel před několika měsíci. Když jsem šel do svého bytu, nevěděl jsem, co čekat. Možná tam objevím Angeline, jak bydlí s Treyem. Ale mohlo mi být jasné, jak se tady situace vyvíjela. Trey se sice naparoval, ale teď jsem ho zastihl, jak sedí v obýváku obklopený učebnicemi. Tak strašně mi to připomnělo Sydney, že mě okamžitě zaplavila vlna emocí. Pak jsem si ale připomněl svoje odhodlání a odsunul rozptylující pocity stranou.

Trey zvedl hlavu a prohlédl si mě a můj kufr. „Vrátil ses, jo? Jak bylo na prázdninách?“

„Leccos se mi osvětlilo,“ odpověděl jsem. „Našel jsem stopu k Sydney. Všichni už jsou na cestě.“

Vykulil oči. „Cože?“

Neměl jsem možnost odpovědět, protože když jsem vešel do své bývalé ložnice, uviděl jsem, že už si ji zabral Trey. Vzhledem k mému náhlému odjezdu na to měl samozřejmě právo. Pokrčil jsem rameny, vrátil se s kufrem do obýváku a tam ho hodil do rohu. Spokojím se se spaním na gauči – pokud tady vůbec zůstanu. Netušil jsem, kam mě hledání Sydney zavede, ani jak dlouho se tady zdržím.

O deset minut později klepání na dveře oznámilo příchod Jill, Eddieho, Angeline a Neila. Všichni se ke mně nahrnuli a objímali mě – dokonce i stoický Neil –, ale Jill mě držela nejdéle. „Dělala jsem si o tebe starosti,“ řekla a zadívala se na mě rozzářenýma očima. „U dvora bylo všechno naprosto šílený. Stíhala jsem toho sledovat sotva polovinu –“

„A teď to skončilo,“ prohlásil jsem rezolutně. „A máme stopu vedoucí k Sydney.“

„To jsi řekl před chvílí,“ poznamenal Trey, „ale nijak jsi to nerozvedl.“

„To proto, že –“ Než jsem stačil říct něco dalšího, ozvalo se další zaklepání. Otevřel jsem a pustil dovnitř Marcuse. Byl jsem tak rád, že ho vidím, že jsem ho taky překvapil objetím. „Právě včas,“ řekl jsem.

Jeho jsem zastihl ze všech nejobtížněji. Zavolal jsem mu hned, jak jsem si zarezervoval letenku do Palm Springs, a ulevilo se mi, že je pořád ještě v Kalifornii, ve své oblíbené Santa Barbaře. Když jsem mu řekl, co jsem se dozvěděl, slíbil, že přijede a sejdeme se. Byl podvečer a po dlouhé vyčerpávající cestě jsem si kupodivu připadal plný energie. To bylo ono. Sešli jsme se tu všichni, kdo máme Sydney rádi, a rozjedeme tenhle plán.

„Můžeš nám o tom něco říct?“ dožadoval se Trey, sotva jsme si všichni posedali v obýváku. „Kde je Sydney? Je v pořádku?“

„Nevím a nevím,“ přiznal jsem. „Teda, byla natolik v pořádku, aby se mnou mohla mluvit ve snu, ale nebyla moc sdílná ohledně toho, co se tam s ní děje. Nicméně pořád působí jako dřív.“

Marcus souhlasně pokýval hlavou. „Má silnou vůli. To jí hodně pomáhá. Jenže jde o to, že když to projeví, oni se pokusí něco s tím udělat. Pohybuje se na nebezpečném území.“

„To už delší dobu,“ řekl jsem a pomyslel na dobu, kdy byla tady v Palm Springs a bránila se přátelství s námi, které neodpovídalo učení, jaké do ní vtloukali. Nakonec si vybrala stranu, na které stát – a teď za to platí. „Ona taky neví, kde je. Ale zjistila, že Keith byl na tom samým místě, takže teď je naší největší stopou on.“

„Toho těžko najdeme,“ povzdechl si Marcus a opřel se na gauči. „Obvolal jsem pár lidí a musím uznat, že ho alchymisté ukrývají mnohem lépe, než to obvykle dělají. Svoje ,zreformované‘ agenty bedlivě sledují. Nechtějí, aby byl moc na očích. Nejspíš ho šoupli někam do kanceláře.“

Začal se mě zmocňovat temný mrak zklamání, ale potlačil jsem ho. „Ale můžeš ho dál hledat.“

Marcus přikývl. „Samozřejmě. Vyptával jsem se i dalších svých kontaktů, co byli v nápravném centru, jestli si pamatují nějaké detaily, když je propouštěli, ale zatím jsem se nic nedozvěděl. Většina z nich tam byla už před dlouhou dobou. Keith je z nich venku nejkratší dobu, takže doufejme, že jeho paměť bude svěží. Už jsem pověřil svoje zdroje, aby ho hledali. Snad se v následujících dnech objeví nějaká informace. Ale… přišel jsem na něco, co by nám mohlo pomoct dřív. Vím, kde je Carly Sageová.“

Eddie se zamračil. „Myslíš, že ví, kde je Sydney? Moc toho o ní nevím, ale myslel jsem, že se jí záležitosti alchymistů moc netýkají.“

„To je pravda,“ vložil jsem se do toho a uvažoval, kam tím Marcus míří. „Ale Keith k ní má, ehm, vazbu.“ Už předtím jsem Marcusovi řekl o vzkazu, který Sydney viděla a v němž se Keith Carly omlouval. Nerozváděl jsem podrobnosti ohledně toho, co se v minulosti stalo, řekl jsem jen, že jí udělal něco hrozného. „Myslíš, že ji kontaktoval?“

„To vážně nevím,“ uznal Marcus. „Nikdy jsem se nesetkal ani s jedním z nich. Ale je mi jasné, co udělá člověk, který má výčitky svědomí. Pokud se Keith cítí provinile, že jí nějak ublížil, možná se s ní spojil, když se ocitl na svobodě.“

„To by byla první slušná věc, kterou by udělal,“ zamumlala Jill zachmuřeně. Díky poutu se mnou věděla, co Carly provedl.

„Asi by nebylo na škodu to prověřit,“ poznamenal Marcus. „Hlavně když musíme čekat na zprávy o Keithovi. Carly je celkem blízko. Studuje na Arizonské státní univerzitě.“ Obdařil mě hořkým úsměvem. „Připraven na cestu?“

„Rozhodně. Můžeme vyrazit klidně hned.“ Už už jsem se začal zvedat, ale mávnutím ruky mě zarazil.

„Bude lepší, když vyrazíme ráno – jednak proto, že bude světlo, a taky proto, že v noci můžeš znovu promluvit se Sydney. Můžeš z ní vytáhnout něco, co by nám pomohlo, aby nám Carly věřila. Jen si představ, jaké to pro ni asi bude, když za ní přijdou dva cizí chlápci a budou se vyptávat na její sestru a organizaci, kterou její rodina uchovává v tajnosti. Asi bys taky nebyl moc sdílný.“

Trochu jsem se uklidnil. „To je dobrý plán. A dokud Sydney neomamuje plyn, můžeme být v kontaktu. Vzhledem k tomu, kdy vstává, myslím, že je v našem časovém pásmu. Ale možná se pletu. Kdo ví, podle jakýho režimu se ty zrůdy řídí.“

„Pravděpodobně podle typicky lidského, i když jsou v podzemí.“ Marcus obrátil oči v sloup. „Proboha! Jak by mohli dělat něco byť jen vzdáleně připomínajícího vampýry?“

Neil se naklonil dopředu. „Počkej, počkej. Říkal jsi plyn?“

Teď když jsme vymysleli provizorní plán zajet za Carly Sageovou, už jsem se trochu uklidnil a pověděl ostatním, co vím. Můj sen se Sydney byl krátký, ale pověděl jsem jim z něho co nejvíc, včetně toho, jak ji zdrogovali, a jejích mlhavých zmínek o potrestání.

Angeline si opřela hlavu o Treyovo rameno. „Ať jí neubližujou. Jinak ublížím já jim , až tam všichni vpadneme a osvobodíme ji.“

„My všichni?“ pozastavil se nad tím Marcus pobaveně.

Eddie měl ve tváři odhodlaný dimitrijovský výraz. „Snad si nemyslíte, že vás dva necháme, abyste všechno udělali sami, že ne?“

Snažil jsem se neusmát. „Myslel jsem, že školní rok ještě neskončil a že by vaší prioritou měla být tady nezletilá.“

„Už jenom týden,“ prohlásila Jill. „A zrovna děláme závěrečný zkoušky. Můžete si vzít jednoho dhampýra. Vlastně dva. Se mnou může zůstat Angeline.“

„Hej!“ vykřikla Angeline. „Jak to, že nemůžu nakopat zadek alchymistům?“

„Protože jsi z nás jediná, kdo nedodělal střední školu,“ oznámil jí Eddie.

„Ale úkolem vás všech je chránit Jill,“ připomněl jsem jim. „Takže s ní zůstanete, aspoň prozatím. Já a Marcus nepotřebujeme k návštěvě děcek z univerzity bodyguardy.“

Eddie vypadal, že se to v něm pere. „Ale co pak? Co až zjistíte, kde je Sydney?“ Bylo mi jasné, s čím si dělá starosti. Byl rozpolcený. Jeho přidělení – i jeho srdce – ho poutalo k Jill. Ale Sydney taky byla jeho kamarádka a pořád si vyčítal, že dopustil, aby ji odvedli.

„Nevíme, kdy to bude. Do tý doby může skončit škola a všichni už budeme u dvora.“ Poplácal jsem ho po rameni. „S Carly a s Keithem to vyřídíme sami. Až se dostaneme do další fáze…, tak to nějak vymyslíme.“

Eddie se z toho netvářil právě nadšeně, ale stejně neexistoval výsledek, s jakým by teď byl spokojený. Kdyby jel zítra s námi, užíral by se výčitkami, že opustil Jill. Nic z toho by pro něj nebylo snadné.

Marcus odešel brzy, sotva jsme si domluvili detaily našeho zítřejšího výletu do Tempe. Ostatní se ještě zdrželi, protože se mnou chtěli probrat, co všechno se stalo za posledních pár týdnů. Svůj úpadek a dekadenci u dvora jsem zamlžil, protože bych se styděl, kdyby věděli, že jsem Sydney málem ztratil. Pravdu znala jen Jill a ta ji nikdy neprozradí. Nicméně prozradila něco jiného.

„Treyi,“ řekla s rozpustilým úsměvem. „Možná bys měl Adrianovi dát ten důležitý dopis.“

Trey se taky zazubil, vyskočil a odběhl do kuchyně. Po chvilce se vrátil s otevřenou obálkou. Byla z Carltonské univerzity, na moje jméno.

„Tys mi otevřel dopis?“ vykřikl jsem.

„Řekla jsem mu, aby to udělal,“ prohlásila Jill, jako by ho k tomu opravňovalo její svolení. „Jen se mrkni.“

Nechápavě jsem zvedl kus papíru a zjistil, že se dívám na svoje první hodnocení z univerzity. Ohromilo mě, že jsem prošel. Trojka, trojka a dvojka. Nad tím jsem povytáhl obočí.

„Jak jsem sakra mohl dostat dvojku z olejomalby? Co jste jim poslali jako můj konečný projekt?“ zeptal jsem se s nedůvěrou.

„To jsem vybral já,“ prohlásil hrdě Trey. „Ten vysoký obraz, cos měl opřený v rohu. Byly na něm takový divný žlutý a purpurový jakoby mraky.“

Udělal se mi v krku knedlík. „Sydneyina aura,“ zamumlal jsem. Odložil jsem hodnocení a objal jsem Jill i Treye. „Vy dva jste mě zachránili. Bez vás bych neprolezl.“

„Sám ses zachránil,“ pošeptala mi Jill do ucha. „A teď zachráníš ji.“

Ona i ostatní krátce nato odešli, protože v Amberwoodu se už blížila večerka. Neil se při odchodu ještě zdržel u dveří a pak se vrátil ke mně. „Adriane,“ začal a nedokázal se mi podívat do očí. „Olive asi není u dvora, že ne?“

Soucítil jsem s každým zamilovaným, takže jsem byl vstřícný. „Ne, ale Charlotte tam je. Ani s ní není Olive v kontaktu, ale Charlotte ji kontroluje ve snech. Prý je v pořádku. Potřebuje být jen nějaký čas o samotě a všechno si promyslet. Asi není snadný, když se změníš ze Strigoje zpátky v Moroje.“

Neilův hranatý obličej se uvolnil úlevou. „Vážně? To je skvělé. Teda… není skvělé, že se trápí, ale myslel jsem, že to má něco společného se mnou. Tak dobře jsme si rozuměli, byli jsme v kontaktu… a pak najednou nic.“

„Ne,“ ujistil jsem ho. „Charlotte tvrdí, že Olive odřízla úplně všechny. Dej jí čas. Ona se vrátí. Z toho, co jsem viděl, ale soudím, že je do tebe blázen.“

Neil zrudl a já ho se smíchem poslal za ostatními. Trey se vrátil ke svým domácím úkolům a já začal svými pravidelnými pokusy zjišťovat, jestli už Sydney spí. Trey mi nabídl, že mi vrátí moji ložnici, ale to jsem odmítl s tím, že stejně můžu kdykoli odjet. Bude lepší, když se pohodlně vyspí on, aby byl odpočatý na zkoušení ve škole.

Nakonec jsem tedy osaměl v obýváku a kolem půlnoci se mi podařilo navázat se Sydney spojení. Sešli jsme se v Gettyho vile a já ji hned sevřel v náručí. Až do téhle chvíle jsem si neuvědomoval, jak moc se bojím, že včerejší sen byl jenom přelud. „Než tě začnu líbat a zapomenu na všechno, řekni mi, jak dlouho už spíš.“

Opřela si zvou zlatou hlavu o moji hruď. „Nevím. Ani ne hodinu.“

„Hmm.“ Odsunul jsem její krásné vlasy stranou a v duchu počítal. „Myslím, že podle toho, kdy vstáváš, máš pacifický čas. To je tady asi pět hodin ráno. To ale moc dlouho nespíš. Šest hodin. Možná sedm.“

„Právě to jim vyhovuje,“ řekla. „Je to jedna z věcí, kterou nás udržují nervózní. Máme dostatek spánku k běžnému fungování, ale nikdy se necítíme plně odpočatí. Tím pádem jsme neklidní a vnímavější k tomu, co nám povídají.“

Chtěl jsem to přejít, ale její zvláštní volba slov mě zarazila. „Co tím myslíš, že je to jedna z věcí?“ zeptal jsem se jí. „Co dalšího vám dělají?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděla. „Máme jiné –“

„Na tom záleží,“ trval jsem si na svém. Přitiskl jsem si ji blíž. Už předtím jsem se jí pokoušel na to zeptat, ale vždycky se tomu tématu vyhnula. „Sama jsi říkala, že na tom místě Keitha úplně předělali, a taky vidím, jak se tváří Marcus, když mluvíme o nápravným centru.“

„Menší spánková deprivace nic není,“ prohlásila a stejně mi neřekla, co dalšího se tam děje.

„Co dalšího dělají?“ chtěl jsem vědět.

V očích jí krátce zahořely plameny. „Co uděláš, když ti to řeknu? Budeš se víc snažit mě najít?“

„Už teď –“

„Přesně tak,“ přerušila mě. „Tak si ještě nepřidělávej starosti – hlavně když máme málo času.“

Napjatou chvíli jsme tam stáli v objetí. Než Sydney unesli, moc často jsme se nehádali, takže by mi připadalo divné dělat to teď, ve světle všeho, co se stalo. Nesouhlasil jsem s tím, že nezáleží na tom, co jí provádějí v nápravném centru, ale nechtěl jsem ji teď naštvat. Měla pravdu, že máme málo času, takže jsem neochotně přikývl a změnil téma. Pověděl jsem jí o našem plánu navštívit s Marcusem Carly.

„To není špatný nápad. I kdyby se s ní Keith nespojil, Carly pochází z alchymistické rodiny, takže by pro vás možná mohla něco najít.“ Sydney se mě pořád držela, když mluvila. S tím jsem rozhodně neměl problém, ale děsila mě úzkost, jaká z ní vyzařovala. Jako by se mě bála pustit. Chovala se statečně, ale ti bastardi jí ubližovali a já jsem je za to nenáviděl. Sevřel jsem ji pevněji.

„Nenapadá tě, co bychom jí mohli říct, aby uvěřila, že jsme s tebou mluvili?“ zeptal jsem se.

Sydney se na okamžik zamyslela a pak se usmála. „Zeptej se jí, jestli i na univerzitě vyznává Ciceronovu životní filozofii.“

„Dobře,“ řekl jsem. Nedávalo mi to žádný smysl, ale o to právě šlo.

„A zeptej se jí…“ Sydneyin úsměv se vytratil. „Zeptej se jí, jestli neví, jak se daří Zoe. Jestli je v pořádku.“

„Zeptám,“ slíbil jsem a udivilo mě, že Sydney tolik záleží na její sestře, která ji zradila. „Ale teď o tobě. Můžeš mi něco říct – cokoli – o tom, jak žiješ na takovým místě? Bojím se o tebe.“

Její úzkost ještě vzrostla a já se obával, že se znovu naštve, ale nakonec se rozhodla poskytnout mi aspoň nějakou informaci. „Jsem v pořádku… opravdu. A dokonce jsem někomu pomohla. Tak nějak jsem spíchla dohromady magický solný inkoust a použila ho na ochranu jednoho člověka před tím, aby alchymisté ovládli jeho mysl.“

Trochu jsem se od ní odtáhl, abych se jí mohl podívat do očí. „Tys provozovala magii v alchymistickým nápravným centru? Neříkala jsi náhodou, že se dostaneš do maléru, když něco provedeš?“

„Nikdo mě nepřistihl,“ namítla plamenně. „A opravdu to někomu pomohlo.“

Znovu jsem si ji přitáhl k sobě. „Spíš se starej, abys pomohla sobě.“

„Mluvíš jako Duncan.“

„Duncan?“ zeptal jsem se s žárlivostí.

Usmála se. „Nemáš se čeho obávat. Je to jen kamarád a vždycky mě varuje, abych se nedostala do problémů. Ale nemůžu ho poslechnout. Ty víš, že když těm lidem dokážu pomoct, tak to udělám.“

Už jsem jí chtěl připomenout, kolikrát jsme se bavili o mně a používání éteru. Vždycky jsem jí tvrdil, že když riskuju, že se něco stane mně, stojí to za to, když tím pomůžu ostatním. Sydney neustále namítala, že mám dávat pozor především na sebe, protože když nebudu opatrný, těžko pak můžu pomoct někomu jinému.

Jenže teď jsem neměl možnost začít ji poučovat, protože si mě nečekaně přitáhla blíž k sobě, pevně mě objala a políbila. Zaplavilo mě horko a touha stejně skutečná a silná jako v reálném světě. Přejela mi rty po tváři a po krku a já měl jen okamžik na to, abych promluvil.

„To není fér takhle mě rozptylovat,“ zašeptal jsem.

„Chceš, abych přestala?“ zeptala se.

Jako bych o tom musel přemýšlet. „Samozřejmě, že ne.“

Naše rty se střetly znovu v hladovém polibku. Sotva jsem se dokázal soustředit na to, abych změnil naše okolí. Ze sluncem zalitého nádvoří jsme se náhle ocitli v pokoji horského hotelu. Sydney se zarazila, a když poznala, kde je, tiše se zasmála. „Tok myšlenek,“ utahovala si ze mě. „Zpátky na začátek. Dokonce jsi udělal i sníh venku.“

Položil jsem ji na luxusní postel. „Adrian Ivaškov poskytuje plný servis.“

„I záruku vrácení peněz?“

„To nevím,“ pověděl jsem jí. „Zatím ještě nikdo zklamaný nebyl.“

Její smích udusil další polibek a já znovu pozměnil sen. Namísto neforemného plandavého oblečení, které měla na sobě, jsem jí udělal obepnuté černohnědé šaty, ve kterých jsem ji jednou viděl. Její krása mě ohromila stejně jako tehdy. Pohladil jsem ji a nechal ruku spočinout na jejím boku. Sydney už mě nedržela kolem krku, ale svlékala mi tričko s takovou odvahou, jakou bych od ní rozhodně nečekal, když jsme se poprvé setkali. Když se mi prsty dotýkala odhalené hrudi, bylo to příjemné a pociťoval jsem sílu a naléhavost. Něco mi napovídalo, že její vzrůstající vášeň nezpůsobuje jen naše obvyklá přitažlivost – byla v ní potřeba, potřeba zrozená z měsíců zoufalství a odloučení. Zaklonil jsem jí hlavu, abych ji mohl lépe políbit, a jednu ruku jsem jí zabořil do vlasů. Lehce jsem jí přejel zuby po kůži, ale dával jsem si pozor, abych ji jen škádlil a doopravdy nezranil. Slastně zalapala po dechu.

Pomalu jsem přesunul ruku z jejího boku výš a užíval si, jak na můj dotek reaguje. Konečně jsem se dopracoval k zipu na jejích zádech a pokusil se ho rozepnout. To bylo jednou rukou těžší, než jsem očekával.

Otevřela oči a podívala se na mě s pobavením i touhou. „Můžeš ty šaty prostě nechat odsnít.“

„Jaká by to pak byla zábava?“ opáčil jsem a vítězoslavně zip rozepnul. Začal jsem jí šaty svlékat.

„Ach, Adriane,“ vydechla. „Nemáš tušení, jak moc –“

Nemusel jsem se ptát, co ji přerušilo. Poznal jsem to podle toho, že ztrácela na hustotě přímo pod mýma rukama. Budili ji.

„Neodcházej,“ řekl jsem jí, ale samozřejmě to bylo marné. Nešlo ani tak o nenaplnění fyzické touhy, jako spíš o hluboce zakořeněný strach, který jsem se bál zformulovat do slov. Bojím se, že když odejdeš, už tě nikdy neuvidím. Ale z jejího výrazu mi bylo jasné, že moje obavy zná.

„Brzo budeme spolu. V reálu. Střed vydrží.“ Byla čím dál tím průhlednější. „Běž spát. Najdi Carly a Keitha.“

„Najdu. A potom najdu tebe, přísahám.“

Už skoro zmizela, ale přesto jsem zahlédl, jak se jí v očích lesknou slzy. „Vím, že mě najdeš. Věřím v tebe. Vždycky jsem v tebe věřila.“

„Miluju tě.“

„Taky tě miluju.“

Zmizela.

Probral jsem se na gauči a připadal si prázdný a neuspokojený, ale nejen z nenaplnění fyzické touhy. Její srdce a mysl jsem potřeboval stejně jako její tělo. Potřeboval jsem ji celou, a když tady nebyla, bolelo mě u srdce. Objal jsem se pažemi a představoval si, že mě objímá Sydney. Pomalu jsem usínal.

Brzy ráno dorazil Marcus a nastal perfektní začátek našeho výletu – až na jednu drobnost. Nemohli jsme se dohodnout, kterým autem pojedeme.

„Tvoje je nejspíš kradený,“ prohlásil jsem.

Obrátil oči v sloup. „Není kradené a je to prius.“

„O důvod víc nejet jím.“

„Na rozdíl od tvého auta dojedeme do Tempe, aniž bychom museli zastavovat kvůli tankování.“

„Když pojedeme stylově, za zastávky to stojí,“ namítl jsem.

„Stojí to za zdržení, když můžeme získat odpovědi, kterými pomůžeme Sydney?“ To byla jeho trumfová karta, což dobře věděl.

„Fajn,“ zavrčel jsem. „Pojedeme tvým ubohým autem, kterýmu ovšem vydrží benzín na celou cestu.“

Přestože jsme s Marcusem neměli nejvřelejší vztah – když jsme se seznámili, pokusil jsem se ho praštit –, naše cesta na univerzitu ubíhala v poklidu. Nečekal, že se s ním budu vybavovat, což mi vyhovovalo. Většinu mých myšlenek zaměstnávala Sydney. Každou chvíli Marcusovi volal některý z jeho kontaktů sledující stopu, což bylo součástí jeho tajných záležitostí. Něco z toho se týkalo Sydney a Keitha, něco zase jiných lidí a úkolů, které zněly velmi důležitě, už jen když jste poslouchali ten rozhovor.

„Máš rozdělanou spoustu věcí,“ poznamenal jsem, když jsme přejeli arizonskou hranici. „Znamená to hodně, že sis našel čas pomáhat Sydney. Vypadá to, že není jediná, kdo na tebe spoléhá.“

Usmál se tomu. „Sydney je zvláštní případ. Ani neví, kolika lidem pomohla díky inkoustu, který vyrobila. Zjištění, že jim alchymisté nemůžou změnit mysl, je pro ně ohromné. Teda aspoň tetováním to nesvedou. Za to jí dlužím pomoc a taky…“

„A taky za co?“ zeptal jsem se, když jsem viděl, jak se zachmuřil.

„Kdykoli někdo udělá něco úžasného jako ona a pak ho chytí jako ji, pokaždé si pomyslím, že jsem to mohl být já. Když mi všichni pomáhají, beru to tak, že si pravděpodobně ještě zasluhuju odklad.“

„Sydney by to tak nebrala,“ ujistil jsem ho a vzpomněl si na její šílené plány pomáhat spoluvězňům. „Dělá to ráda a bere to jako vlastní riziko.“

„Já vím,“ řekl. „A právě proto jí rád pomůžu.“

Na univerzitu jsme dorazili odpoledne. Panoval tam ruch, ale jelikož bylo léto, nebylo tam tolik lidí, jako obvykle bývá. Marcus zjistil, že Carly studuje celoročně a bydlí na smíšené koleji. Takhle uprostřed dne se nás nikdo nevyptával, co tam pohledáváme, takže jsme v klidu došli až k jejím dveřím, které byly polepené plakáty. Poté, co jsem poznal Zoe, jsem se neodvažoval ani hádat, jaká asi bude třetí sestra Sageová. Jen jsem si ji představoval jako tichou a mírnou dívku, vzhledem k tomu, že neoznámila, co jí Keith provedl, a ani Sydney to nedovolila.

Holka, která nám otevřela, vůbec nebyla taková, jak jsem čekal. Byla vysoká, měla sportovní postavu, nakrátko zastřižené vlasy a v nose náušnici. Ale měla stejnou barvu vlasů a očí jako Sydney a podobala se jí natolik, že jsem věděl, že jsme našli tu správnou osobu. Její vstřícný úsměv trochu ochabl, když si mě prohlédla. Nebyla sice rodinnou alchymistkou, ale Moroje jistě poznala.

„Ať už jde o cokoli, nechci s tím mít nic společného,“ prohlásila.

„Jde o Sydney,“ oznámil jí Marcus.

„A řekla, že se tě mám zeptat, jestli i na univerzitě vyznáváš Ciceronovu životní filozofii,“ dodal jsem.

Carly povytáhla obočí a po chvilce s povzdechem otevřela dveře a pozvala nás dál. Na podlaze seděly dvě dívky – zřejmě prvačky. Obdařila je omluvným pohledem. „Heleďte, teď tady musím něco rychle vyřídit. Můžeme dokončit naše plánování večer?“

Když se dívky zvedaly a loučily, Marcus se ke mně naklonil a pošeptal mi: „Určitě jsi zopakoval tu Sydneyinu větu správně? Cicero byl spíš politik než filozof. Ale ne že by neměl světlé chvilky.“

Pokrčil jsem rameny. „Takhle mi to řekla. A Carly nás pustila dál, ne?“

Jakmile mladší dívky odešly, Carly usedla na postel a nám pokynula, ať se posadíme na podlaze. „Fajn. Takže čemu vděčím za návštěvu Moroje a kluka, který není alchymista, ale má dost podezřele umístěné tetování?“

„Potřebujeme, abys nám pomohla najít Sydney,“ vyhrkl jsem, protože jsem nechtěl marnit čas.

Carly překvapeně naklonila hlavu na stranu. „Ona je nezvěstná?“

S Marcusem jsme si vyměnili pohledy. „Neslyšelas o ní poslední dobou?“ zeptal se.

„Ne… Vlastně jsem o ní neslyšela už dlouho. Ale to není nic zvláštního. Táta taky vždycky na čas zmizí. To je součástí práce. Řekl nám, že vyřizuje nějakou vysoce utajenou záležitost.“ Když jsme na to nic neřekli, podívala se postupně z jednoho na druhého. „Není to pravda? Je v pořádku?“

„Je v pořádku,“ vypravil ze sebe Marcus pomalu. Bylo mi jasné, že pečlivě volí slova. „Ale není nikde přidělená. Za něco se dostala do problémů a my se ji snažíme najít, než se ty problémy ještě zhorší.“

Carly po něm střelila plamenným pohledem. „Nesnaž se mi to podat mírně. Vím, co pro alchymisty znamená, když se dostanou do maléru. Někde ji zavřeli, že jo? Jako Keitha?“

„Mluvila jsi s ním?“ vykřikl jsem. „Osobně?“

Zatvářila se znechuceně. „Osobně a emailem. Objevil se tady zničehonic jako vy dva. Bylo to v březnu. Přišel s ufňukanou historkou, jak se mi strašně omlouvá a jak potřebuje moje odpuštění, aby se mohl pohnout dál, a že ho mám udat na policii.“

„Počkej,“ zarazil jsem ji. „Keith ti řekl, že ho máš udat? Udělalas to?“

„Ne.“ Založila si ruce a nasadila samolibý výraz, který se k tomuto tématu příliš nehodil. „Moc mi toho neřekl, jen škemral. Bál se, že ho jednoho dne zase pošlou do péče alchymistů, a připadalo mu, že v normálním vězení by to bylo bezpečnější. Řekla jsem ne. Teď aspoň bude žít v neustálém strachu jako já dřív.“

Byla to tak zvrácená a bizarní logika, že jsem nevěděl, jak na to reagovat. Marcus se tvářil ohromeně a já si uvědomil, že nezná celý ten příběh. „Měla s Keithem takový, ehm, ošklivý incident,“ objasnil jsem a doufal, že to tím vysvětlím.

Carly pohlédla Marcusovi zpříma do očí. „Když jsme si kdysi s Keithem vyrazili na rande, znásilnil mě. Přesvědčil mě, že jsem ho k tomu vyprovokovala, a že když to někomu řeknu, všichni si pomyslí, že to byla moje vina. Sama už jsem tomu taky uvěřila a užíralo mě to. Jediný, komu jsem to řekla, byla Sydney, a to ještě pod podmínkou, že to nikomu neprozradí. Trvalo mi léta, než jsem si uvědomila, jaký jsem byla idiot. A teď se starám o to, aby si tím nemusely projít i jiné holky.“ Kývla hlavou směrem k plakátům na zdi a až teď jsem poznal, že jsou zaměřené proti znásilňování. „Pokud dokážu zachránit třeba jen jedinou holku, aby si neprošla tím ponížením a pochybováním o sobě…, budu mít dojem, že můj život má smysl.“

Marcuse jen tak něco nepřekvapilo, ale teď se na ni díval naprosto ohromeně. Viděl jsem už spoustu holek, jak mu padají k nohám, ale tentokrát jsem poprvé viděl slintat jeho. „To je neuvěřitelné, žes to dokázala,“ prohlásil. „A velice statečné.“

Sice mě bavilo sledovat jeho milostné omámení, ale museli jsme se držet tématu. Luskl jsem mu prsty před obličejem. „Soustřeď se.“ Otočil jsem se zase na Carly. „A ani teď nechceš Keitha udat?“

Zavrtěla hlavou. „Zní to šíleně, já vím, ale takhle trpí víc. Chtěl, abych to udělala. Skoro se rozbrečel, když jsem mu řekla, že ne. Ale na něm mi nezáleží. Záleží mi na Sydney. Řekněte mi, jak jí můžu pomoct a zarazit ty bastardy, ať už jí dělají cokoli.“

„Nepomohla bys nám nějak najít Keitha?“ zeptal jsem se.

„Můžu něco lepšího,“ prohlásila. Vylovila z kapsy telefon, zalistovala v něm a podala mi ho. „Bude to stačit?“

Vzal jsem si ho a uviděl Keithovo jméno, telefonní číslo a adresu v Boise v Idahu.

„Boise?“ podivil jsem se. „Copak netrpěl už dost?“

Marcus mi nakoukl přes rameno a zazubil se. „Je tam alchymistické výzkumné centrum. Přesně na takovém místě bych ho čekal – práce v kanceláři, nic v terénu, kde by se mohl dostat do nebezpečné situace. Víš určitě, že je pořád ještě tam?“

Carly obrátila oči v sloup. „Stoprocentně. Každý měsíc mi pošle mail, kde mě žádá o odpuštění a prosí mě o odpověď, kdybych si to náhodou rozmyslela. Kdyby se přestěhoval, jistě by mě na to stokrát upozornil.“

Marcus si okopíroval informace do svého mobilu a její jí vrátil. „Nemyslím, že bychom ho měli na náš příjezd upozorňovat předem. Připraven na další výlet?“

Moje znalosti zeměpisu nejsou zrovna vynikající, ale i mně bylo jasné, že tohle je mnohem delší cesta, než jakou jsme absolvovali sem. „Jedině když si dáme něco k jídlu, než se vydáme na cestu.“

„Vážně Sydney pomůže, když ho najdete?“ zeptala se Carly s vážným výrazem.

Marcus zněžněl, když se na ni díval, ale nevěděl jsem, jestli kvůli svému milostnému vzplanutí, nebo kvůli špatné zprávě. „To nevíme jistě, ale doufáme v to. Myslíme, že Keitha věznili na stejném místě jako Sydney. Pokud zjistíme, kde to je, dostaneme ji odtamtud.“

Carly zbledla. „Na stejném místě… Myslíte tak zlé místo, že Keith chce radši do vězení, než by riskoval, že ho tam pošlou zpátky?“

„Dostaneme ji odtamtud,“ ujistil ji Marcus galantně. „Přísahám.“

„Chci vám pomoct,“ řekla.

„Už jsi nám pomohla.“ Zvedl svůj telefon. „Díky téhle adrese. Ty už nemusíš nic riskovat.“

Carly vyskočila na nohy a vzdorovitě zaťala ruce v pěsti. V tu chvíli mi hrozně připomněla Sydney. „Je to moje sestra! Samozřejmě, že musím riskovat. Myslíte, že ona by to pro mě neudělala?“

V krku se mi udělal knedlík. „Máš pravdu. Udělala. Ale zatím jen sbíráme informace. Pokud získáme jasnou stopu a budeš nám moct nějak pomoct, dáme ti vědět.“

„To si pište,“ zavrčela. „Dám vám svoje číslo.“

„Já si ho uložím do mobilu,“ nabídl se rychle Marcus.

Zatímco si ho ťukal do telefonu, řekl jsem jí: „Zatím to nejlepší, co můžeš udělat, je nikomu neříkat – hlavně nikomu z tvojí rodiny –, že jsme tady byli.“

Ušklíbla se. „Předpokládám, že myslíte tátu a Zoe. To není problém. Skoro se mi neozývají, hlavně po tom rozvodu.“

„Takže už je to definitivní?“ zeptal jsem se. Přemýšlel jsem o tom, ale se Sydney jsme neměli čas si o tom ve snu promluvit.

„No.“ Carly se zamračila. „Udělala jsem, co jsem mohla, abych mámě pomohla získat Zoe do péče, ale nakonec byly důležitější tátovy ,důkazy‘. Říkala jsem si, proč Sydney nevypovídá ani pro jednu stranu…, a teď už to vím. Jestli se dostala do maléru s těmi lidmi, zřejmě ji ani táta nedokáže odtamtud dostat.“

Carly evidentně nevěděla, jak klíčovou roli sehrál jejich táta v tom, že dostal Sydney do maléru, ale nechtěl jsem v rodině vyvolávat další nenávist tím, že bych jí řekl pravdu. „Sydney by tam šla, kdyby mohla,“ ujistil jsem ji. „Vím, že chtěla vaši mámu podpořit.“

Carly přikývla. „Kéž by mohla. Teda chápu, proč alchymisté dělají to, co dělají, ale někdy… nevím. Jako by to přeháněli a ztráceli celkový pohled na věc. Teď když je Zoe pořád s tátou, bojím se, aby to pro ni nebylo horší. Sydney mi připadala perspektivnější – nebo jsem tak aspoň usuzovala z těch několika málo telefonátů. Nevím, co se dělo, ale připadala mi vyrovnanější. Šťastnější. Doufala jsem, že se Zoe to bude stejné, ale to asi v dohledné době nehrozí.“

Nevím, co se dělo, ale připadala mi vyrovnanější. Šťastnější. Carlyina slova ve mně vyvolala spoustu emocí a nedokázal jsem se přimět k nějaké reakci. Změnu, kterou u Sydney vypozorovala, jsem měl na svědomí já. Carly měla za to, že to Sydney prospělo, a já bych si to taky rád myslel – jenže se nedalo popřít, že právě to přivedlo Sydney do maléru.

Když jsme vykročili ke dveřím, připraveni na další výlet, Marcus se zarazil a zadíval se na Carly. Myslel jsem, že ji chce pozvat na rande, ale namísto toho se jí zeptal: „Co je to za citát s tím Ciceronem? Hodně jsem studoval římskou historii a nikdy jsem neslyšel nic o jeho filozofii.“

Carly se zazubila. „Cicero je náš kocour. Se Sydney jsme si vždycky dělaly legraci, že přišel na to, o čem život skutečně je – o jídle, spánku a koupání. Byla moc smutná, že nemohla taky na univerzitu, a tak jsem se to pokoušela obrátit v legraci a říkala jsem jí, že se tam nejspíš stejně nenaučím nic víc, než co mě naučil Cicero. Když jste se o tom zmínili, věděla jsem, že si nevymýšlíte.“

Možná to způsobila podoba se Sydney nebo zmínka o její touze po vzdělání, ale pocítil jsem bolest, jakou jsem už dlouho nezažil. Běž pryč, poručil jsem jí a sobě jsem řekl: Sydney oplakávej později. Teď se zaměř na to, abys ji přivedl zpátky.

Marcus si s Carly potřásl rukou a tu její držel o něco déle, než by se hodilo. „Ještě jednou díky za pomoc,“ řekl. „Nezklameme tě.“

„Mě pusťte z hlavy,“ opáčila. „Nezklamte Sydney.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .