Vagina

Nová perspektiva

Naomi Wolfová

Tiráž

Naomi Wolfová

Vagina

Nová perspektiva

Copyright © 2012 by Naomi Wolf. All rights reserved.

Translation © Eva Kalivodová, Kamila Remišová Věšínová, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z anglického originálu Vagina. A New Biography přeložily Eva Kalivodová a Kamila Remišová Věšinová.

Odpovědná redaktorka Klára Soukupová.

Grafická úprava, obálka a sazba Tomáš Zeman.

Konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Vydalo v roce 2014 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5 150 00, www.dokoran.cz, dokoran@dokoran.cz.

(pdf – 679. publikace, 137. elektronická;

epub – 680. publikace, 138. elektronická;

mobi – 681. publikace, 139. elektronická)

ISBN: 978-80-7363-629-6 (pdf)

ISBN: 978-80-7363-630-2 (epub)

ISBN: 978-80-7363-631-9 (mobi)

Pro A.

Jména a charakteristiky některých osob v této knize byly změněny z důvodu ochrany jejich soukromí. Jakákoliv podobnost s žijícími nebo zemřelými osobami je čistě náhodná.

Jak zvláštní a děsivý pocit, stát nahá pod širým nebem! Jak nádherný! Připadala si jako tvor, jenž se právě narodil a otevírá oči v povědomém světě, který ještě nikdy nespatřil.

Kate Chopinová, Probuzení

Poděkování

Tato kniha by nemohla vzniknout bez pomoci mnoha lidí, zejména vynikajících vědců a vědkyň, poradkyň a poradců a také lékařek a lékařů, kteří byli ochotni odpovídat na mé otázky. Štědře se se mnou podělili o svůj čas i znalosti, aby pomohli informovat veřejnost o ženském zdraví a sexualitě. V pořadí, v jakém v knize vystupují, bych ráda vyjádřila své díky Deborah Coadyové z gynekologicko-porodnické ordinace v Soho v New York City a Nancy Fishové ze stejného pracoviště, Rameshi Babuovi z Newyorské univerzitní nemocnice, Jeffreymu Coleovi z Kesslerova rehabilitačního centra ve městě Orange v New Jersey, Burkeovi Richmondovi z Wisconsinské univerzity v Madisonu, Katrine Cakulsové z New York City, Jimu Pfausovi z univerzity Concordia v quebeckém Montrealu a Juliusovi Goeppovi a Basilu Kocurovi z nemocnice Lenox Hill v New York City. V průběhu rozhovorů mě velmi inspirovalo, kolik vědců je odhodláno prohlubovat své znalosti o ženské sexualitě a lépe jí rozumět. Stejně povzbuzující bylo a je nasazení lékařů, kteří jsou rozhodnuti dál rozvíjet péči o ženské sexuální zdraví. Mnohým z nich se dostal do rukou rukopis této knihy v různých fázích zpracování a já bych jim chtěla z celého srdce poděkovat za opravdu hodně času, který věnovali jeho čtení, a za cenné zpětné vazby. Všechny případné chyby, které se v textu objeví, vznikly samozřejmě mojí vinou.

Jsem vděčná Caroline a Charlesovi Muirovým a Mikeovi Lousadovi, kteří se mi dlouho věnovali, aby mě zasvětili do dějin a tajů praktikování tantry.

Srdečné díky patří také mnoha ženám i mužům, kteří se se mnou – ať už pod svými pravými jmény, nebo pseudonymy – podělili o své osobní příběhy.

Jsem rovněž velkým dlužníkem skvělých redaktorů Libby Edelsonové a Daniela Halperna z nakladatelství HarperCollins a Lennie Goodingsové z nakladatelství Virago. Nemohla jsem si přát vnímavější, odvážnější a bystřejší čtenáře a kritiky. Mé poděkování patří též Michaelu McKenziemu a Zoe Hoodové. Korektorka Laurie McGeeová byla velmi pečlivá a měla se mnou trpělivost. Rashmi Sharmaová mi poskytla nedocenitelnou pomoc s rešeršemi a obstaráváním materiálů. John a Katinka Matsonovi a Russell Weinberger ze společnosti Brockman, Inc., mí agenti, byli rovněž mezi prvními čtenáři rukopisu a poskytli mi cennou zpětnou vazbu.

Má nejhlubší vděčnost patří jako vždy rodině – mým rodičům, partnerovi a dětem.

Úvod: Co je vagina?

Proč vlastně psát knihu o vagině?

Ženská sexualita a její historie mě vždycky zajímaly. Způsob, jakým jednotlivé kultury k vagině přistupují – s respektem nebo neúctou, starostlivě nebo přezíravě – je metaforou obecného přístupu k ženám na určitém místě v určitém historickém čase. Existovalo a existuje tolik způsobů nahlížení na vaginu (nebo „konstruktů“ vaginy, jak říká například kulturní antropologie), kolik je na světě kultur. Když jsem s prací na knize začínala, myslela jsem si, že zkoumání vaginy z těchto různých historických perspektiv obohatí moje znalosti o ženách jako sexuálních bytostech i o ženách jako členkách různých společenství; bude to pátrání, které mi určitě osvětlí, jaká je naše současná situace. (Protože jsem žena a mám ráda potěšení, dychtila jsem se také dozvědět o ženské sexualitě to, co jsem ještě neznala.) Byla jsem přesvědčena, že studiem těchto kulturních konstruktů se doberu k pravdě o vagině. Věřila jsem, že některé konstrukty se ukážou být v zásadě pravdivé a jiné zas naprosto chybné. Dnes vím, že veškeré konstrukty jsou pravdivé jen zčásti a některé z nich, včetně našich vlastních, jsou úplně subjektivní a plné mylných informací.

Je vagina cestou k osvícení, jak to vnímali indičtí tantrici? Nebo „zlatým lotosem“ podle čínské taoistické filozofie? „Prázdnem“ či „dírou“, jak byla nazývána v alžbětinské době? Místem, kde se skládá zkouška ženské dospělosti, orgánem, jehož reakce odlišují ženy od dívek, jak věřil Sigmund Freud? Nebo je to méně důležitý orgán, podřízený mohem významnějšímu klitorisu, jak už od 70. let tvrdí americké feministky? Je otvorem „žhavým“, ale i zaměnitelným, protože pokud člověk vlastní modem, může ji mít po tisících, jež dnes nabízí masově produkovaná pornografie? Anebo má pravdu uvolněný a sexu nakloněný postfeminismus 21. století, který ve vagině vidí dynamickou továrnu na potěšení vitálních žen, v níž se dobře uplatní jakýkoli, ale hlavně pohotový sexuální přítel, který je „vždy na telefonu“, ale stejně tak i supermoderní vibrující elektronika?

Přečetla jsem různé knihy, mezi nimi Sex at Dawn (Úsvit sexu)[1] evolučních biologů Christophera Ryana a Cacildy Jethá, znovu jsem si prošla zprávu socioložky Shere Hiteové, The Hite Report: A Nationwide Study of Female Sexuality (Hiteová informuje: Celonárodní průzkum ženské sexuality)[2], četla jsem historie vaginy, kupříkladu Vagina. Otvírání Pandořiny skříňky (The Story of V: A Natural History of Female Sexuality) z pera kulturní historičky Catherine Blackledgeové,[3] a pátrala ve vědeckých databázích, například v The Archives of Sexual Behavior (Archivy sexuálního chování). Navštěvovala jsem laboratoře, v nichž probíhají ty nejpokročilejší neurobiologické výzkumy role samičí – a ženské – sexuální slasti, například laboratoř doktora Jima Pfause na univerzitě Concordia v quebeckém Montrealu, kde pomocí zásadních pokusů prokazují, že sexuální potěšení je důležité při výběru partnera i u samic nižších savců.

Docházelo mi, že všechny ty knihy, články a výpravy za poznáním mi poskytují jen jednotlivé dílky skládačky.

Osobní zkušenosti, studium i přemýšlení mě nakonec dovedly k přesvědčení, že o tom nejdůležitějším se mimo úzké kruhy mluví jen málo: Mezi vaginou a mozkem existuje silné, niterné spojení. Začalo mi připadat, že je v tom víc pravdy než ve všem ostatním, co jsem prozkoumávala. Zárodkem knihy byla historická a kulturní cesta za poznáním, která se ale rychle změnila ve velmi osobní a nezbytný proces objevování. Potřebovala jsem se o vagině dozvědět pravdu kvůli náhlému a vlastně náhodnému nahlédnutí do dimenze jejího fungování, o níž jsem do té doby neměla ani tušení.

Vlastní zdravotní krize se pro mě stala objevným a myšlenkově stimulujícím prožitkem, od něhož se začaly odvíjet mé úvahy o možná klíčovém vztahu mezi vaginou a ženským vědomím. Čím víc jsem se toho dozvídala, tím lépe jsem chápala, jakým způsobem se vagina podílí na fungování ženského mozku, a jak se tím pádem pojí s tvůrčími schopnostmi, sebevědomím, a dokonce i povahou ženy.

Když jsem porozuměla neurologické a fyziologické povaze svých zdravotních problémů, začalo se mi propojení mozku a vaginy promítat i do zkoumání dalších situací, ve kterých se ženy ocitají. Pak jsem konečně držela v ruce důkaz, že toto propojení opravdu existuje, a to ve mně vyvolalo pocit, že je klíčem k mnoha věcem, které se ženám v historii přihodily. Zároveň mi připadlo důležité předat informace o propojení mozku a vaginy – a souvisejících aspektech ženské sexuality ve vztahu k bytí – ženám anebo každému, komu na nich záleží, protože díky nim se podle mne ženy mohou lépe chápat a cenit si sebe samých.

V rámci výzkumu jsem chtěla poznat i pocity, které vagina vyvolává u mužů, tedy pokud opomineme dvojrozměrný pohled, kterým nás dnes pornem nasáklá kultura zahlcuje. Když jsem jim přiblížila svoje téma a zeptala se na jejich vztah k vagině, spousta z nich zareagovala povzbudivě hezkými odpověďmi. Pokud byli ochotni popsat mi své city jen k této části ženy, často, i když ne vždycky, se jim ve tváři objevil záblesk úcty, nebo dokonce lásky. Je pravda, že muži, které jsem znala a kterých jsem se dotazovala, v mém výběru a ve svém projevu nepředstavovali náhodný vzorek populace, ale to, co říkali, bylo na hony vzdáleno ponižování či pornografičnosti.

Dost heterosexuálů, kteří se se mnou do takového rozhovoru pustili, mě překvapilo pocity jakési holistické (tedy ne pouze sexuální) vděčnosti vagině. Také neoddělovali sexuální potěšení od celkového uvolnění a radosti z toho, že byli „přijati“ a opravdu „vítáni“. Přijetí a vítanost byla skutečně dvě slova, která v rozhovorech s heterosexuálními muži opakovaně zaznívala. Dospěla jsem díky tomu k názoru, že ženy často podceňují, jak je pro muže důležité cítit, že se jim od nich dostává přijetí.

Samozřejmě že se na těch odpovědích částečně podepsal fakt, že se ptala žena, ale opakovala se v nich určitá podobná citová tónina, která mě přesvědčila, že na nich něco pravdy bude. Když jsem mužům vykládala nalézané souvislosti mezi vaginou, různými podobami ženské kreativity a duševní pohodou, někteří říkali, že si takového možného propojení všimli i u žen, se kterými sdíleli své životy.

Tento prvotní objev, kterým pro mne souvislost mezi vaginou a mozkem bylo, a další drobné přesnější poznatky o ženských sexuálních a citových reakcích, které se od něj odvinuly, změnily k lepšímu můj život, partnerský vztah a vůbec celý způsob nahlížení na svět. Také jsem začala vnímat – aniž bych se chtěla mužů nějak dotknout – jaké neskutečné štěstí to je, být ženou, a pochopila jsem lépe a přesněji, proč jsou ženy ve svých tělech šťastné.

Jednou příčinou nepohodlí, které jako ženy v naší kultuře zažíváme, je příšerný jazyk, který se nám jako jediný nabízí, když chceme popsat svá těla, a vaginu zvlášť. Hlavním důvodem nepříjemných pocitů je pak obecně rozšířené mylné vnímání vaginy jako „kusu masa“. Správně chápaná ženská sexuální rozkoš nespočívá jen v sexu ani jen v rozkoši. Je také médiem ženského sebepoznání a naděje, ženské tvořivosti a odvahy, ženské soustředěnosti a iniciativy, ženské blaženosti a transcendence a zprostředkovává vnímavost, která se velmi blíží pocitu svobody. Porozumět dobře vagině znamená uvědomit si, že nefunguje jen v součinnosti s ženským mozkem, ale že z ní a do ní proudí složky ženské duše.

Jak se mi tyto aspekty postupně ozřejmovaly, vyptávala jsem se také víc žen i badatelek, zkoumajících vztahy mezi vaginou a ženskou kreativitou, sebedůvěrou a pocity propojenosti s věcmi a lidmi. Jejich odpovědi mi potvrzovaly, že jsem se vydala správným směrem.

Než jsem se do výzkumu pustila, byly pro mne některé otázky týkající se historie vaginy i jejích sociálních projevů záhadou: Proč zažilo například tolik spisovatelek a umělkyň po sexuálním probuzení kreativitní explozi? Proč mají některé ženy sklon být na lásce závislé? Proč se heterosexuální ženy často cítí rozpolcené a řeší dilema mezi „správným“ a nevhodným mužem? A pak na mnohem temnější notu – proč se vagina po značnou část západní historie stávala terčem zneužívání a násilí a podléhala kontrole?

Čím víc jsem se dozvídala o neurologii vaginy a seznamovala se s biochemickými procesy, které mezi ní a mozkem probíhají, tím srozumitelnější mi připadaly zmíněné jevy, které jsem celý život považovala za zláštnosti naší kultury. Když člověk začne chápat to, co vědci v nejprogresivnějších laboratořích a klinikách po celém světě odhalují, že totiž vagina a mozek fungují v podstatě v jednom pletenci nebo – jejich slovy – v „celistvém systému“ a že vagina pomáhá navozovat ženské sebevědomí, kreativitu a stav transcendence, je klíč k řešení těchto záhad na dosah ruky.

V první části knihy zkoumám, jaké byly a jsou příčiny a podoby nepochopení vaginy. Ve světle současného vědeckého poznání i odpovědí na mé otázky pokládané osobně i online ukazuji, že vaginální zkušenosti mohou na biologické úrovni posilovat ženinu sebevědůvěru, nebo ji naopak poškozovat, mohou uvolňovat tvořivé síly, ale také je blokovat. Mohou ženě umožnit nadšeně vnímat propojení materiálního a duchovního světa, nebo v ní živit smutek z toho, že o tuto schopnost přišla. Mohou jí pomoci projít mystickým stavem transcendence, který navždy ovlivní její život, nebo ji zanechat na prahu toho zážitku s neodbytným pocitem, že existuje ještě něco „víc“. V druhém případě to může vést nejen k úbytku sexuální touhy, ale i k tomu, že bude po zbytek života pociťovat příchuť „beznaděje“ nebo „existenciální deprese“.

Druhá část knihy zkoumá, jak společenské nástroje k ovládání vaginy a ženské sexuality umožňovaly v historii Západu usměrňovat mysl ženy a její vnitřní život.

Třetí část se pohybuje na poli současnosti. Sleduje, jak tlaky moderního života, k nimž významně patří rozmach pornografie, snižují mužskou i ženskou vnímavost vůči vagině, a to i v jejím širším životním přesahu.

Závěrečná část knihy se snaží přijít na to, jak „vzkřísit bohyni“, tedy jak můžeme vaginu lépe vnímat ve vztahu k sobě samým a k našim milencům, když víme, že má skutečné neurologické úkoly při navozování a ochraně toho, jak jako ženy pojímáme své „já“. Toto sebepojetí by v sobě totiž mohlo a mělo mít sílu mířit „výš“, radost a nezlomnost. Ptám se zde, co ženy potřebují k sexuálnímu štěstí a naplnění, ale i k celkové duševní pohodě, přičemž čerpám z neurovědeckých poznatků i ze znalostí tantrických terapeutů, kteří strávili mnoho času uzdravováním a probouzením sexuálně a citově poraněných nebo „uspaných“ žen.

Většina příkladů v knize rozebraných, zejména těch, které se týkají fyziologie ženského vzrušení a orgasmu, platí pro ženy všech sexuálních orientací, tedy lesbické, heterosexuální, bisexuální, jakékoli. Ale mým klíčovým tématem je zkoumání fyzické a duševní interakce mužů a žen. Některé ze zmiňovaných vědeckých výzkumů se přímo soustřeďují na fyziologii heterosexuálního pohlavního styku.

Taková volba tématu nijak nesouvisí s tím, že bych lesbické a bisexuální vzrušení, orgasmus, vztahy nebo tělesná a myšlenková propojení považovala za méně fascinující než heterosexuální. Rozhodla jsem se tak, protože věřím (zejména teď), že ženská sexuální odezva a spojení těla a mysli jsou velmi složité a vyžadují velmi pečlivou a diferencovanou pozornost. A té podle mne nemůže ten typ politicky korektního přístupu, který zahrne všechny ženy a jen povrchně připustí různé skupiny, vůbec docílit. Mám naopak za to, že srovnatelné fyziologické otázky lesbického a bisexuálního erótu, jeho propojování těla a mysli a vagina v lesbickém a bisexuálním kontextu volají po samostatných knihách.

Probírané otázky ovšem nejsou adresované jen ženám, které žijí v současné chvíli v nějakém vztahu. Jak sice bylo řečeno, mnoho příkladů se točí kolem milování s mužem, ovšem hledisko, kterým je nahlížím, je sexuální vztah, který má žena sama k sobě.

Co je „bohyně“?

Chci se v této knize zabývat stavem mysli nebo ženského vědomí, který pro jednoduchost, ale i kvůli pádnosti argumentace nazývám „bohyní“. Nechci vám dělat chutě na müsli, jehož značka si bere bohyni „do úst“, ani připomínat 70. léta, kdy se alternativní uctívačky bohyní scházely v lůně amerických přírodních rezervací, ani se neuchyluji ke zjednodušujícímu popkulturnímu termínu pro „sebeúctu“. Spíš si vytvářím jazykovou možnost, která při hovoru o vagině momentálně neexistuje a která mi dovolí mluvit o něčem velmi reálném.

Psycholog William James razil pojem „biologické vědomí“: Zkoumal, jak tělo ovlivňuje rozpoložení mysli jedince. V roce 1902 vydal své stěžejní dílo Druhy náboženské zkušenosti.[4] V této práci, na níž stavím část svých argumentů, se zabývá vlivem transcendentní zkušenosti – kterou podle něj mnozí lidé zažili jen mžikově nebo náznakově, ale podle současné vědy ji do určité míry prožívá většina lidí – na léčbu pacientů s nejrůznějšími traumaty nebo depresemi.[5] James nezkoumá, jestli „Bůh“ a „vznešeno“ mají objektivní povahu. Podhoubí těchto běžných mystických prožitků hledá v neurologických procesech. Vysvětluje, že když mozek zažívá stavy, které s těmito velkými koncepty souvisejí, nastává reálná možnost proměny osobnosti, přestože tyto stavy mohou mít fyziologický základ: „[Z] psychologického hlediska mají silné a konkretizovatelné mystické stavy obvykle výrazný vliv na ty, kdo je prožijí“.[6]

James věřil, že nám tyto stavy mysli, které stejně jako my nazýval „mystickými“ a o kterých básník William Wordsworth psal jako o pocitech, které všichni prožíváme v momentech setkání se „slávou“ jiného světa, zprostředkovává podvědomí.[7] „Mystické stavy nečerpají svou autoritu pouze z toho, že jsou mystickými stavy […], upozorňují nás na nadvládu ideálu, nesmírnosti, sjednocení, bezpečí a spočinutí. Nabízejí nám hypotézy, hypotézy, které můžeme dobrovolně ignorovat, ale které jako myslící bytosti nemůžeme narušit.“[8] Tyto stavy vědomí jsou pomíjivé a pasivní, James však poukazoval na to, že následkem jejich prožití často vstupuje do lidských životů uzdravení, vlna tvořivé energie a silné pocity štěstí. Mohli být skutečně mnozí lidé po letmém setkání s „Bohem“ nebo „vznešenem“ ve výsledku šťastnější, více milující a kreativnější, ať už takové stavy mysli byly způsobeny „pouhou“ biochemií, nebo ne? James tvrdil, že ano.

Ještě předtím, než si vědci uvědomili, že v ženském mozku probíhají během orgasmu procesy rozrušující v určitém smyslu hranice ega, navozující mystické či transu podobné prožitky (které se asi neshodují se stavy, které James zkoumal, ale jsou v jistém smyslu příbuzné), věděli už delší dobu, že existuje spojitost mezi orgasmem a uvolňováním opioidů v mozku. Opioidy (druh neuropeptidů) navozují pocity extáze, transcendence a dokonalého štěstí. Sigmund Freud se v knize Nespokojenost v kultuře z roku 1930 zabýval „oceánským pocitem“, o kterém dříve psal Romain Rolland. Rolland tento výraz použil, aby vyjádřil emoční intenzitu pocitu neohraničenosti, navozeného náboženskou vírou. Freud takové roztoužení nazval infantilním.[9]

Ale Freud byl muž a dnešní věda naznačuje, že ženy přinejmenším při orgasmu mohou zažívat oceánské pocity zcela výjimečným způsobem. Výzkum provedený Jannikem Georgiadisem a jeho týmem v roce 2006 prokázal s pomocí magnetické rezonance, že oblasti ženského mozku, které mají co do činění se sebeuvědoměním, zábranami a sebeovládáním, se v průběhu orgasmu vypínají.[10] Žena se může sama sobě ztrácet a prožívat (s pocity pozitivními, ale i negativními) rozpouštění hranic svého já a ztrátu kontroly.

Mnozí neurovědci během posledních třiceti let prokázali, že se James z biochemického hlediska nemýlil: V mozku při prožitku „vznešeného“ nastávají patrné změny. U lidí, kteří se stavy své mysli pracovali, se projevily senzační výsledky ve smyslu větší schopnosti lásky, soucitu, sebepřijetí a pocitu propojení s veškerenstvem, jak vysvětluje například psycholog Dan Goleman v práci Emoční inteligence z roku 1995 nebo dalajláma v textech o meditaci. Západním badatelům se také podařilo prokázat, že se při meditativních stavech blaženosti mohou uvolňovat opioidy v těle. Jak uvidíte, všechny ženy mají potenciálně schopnost prožívat několikanásobné orgasmy. To znamená, že výše popsaný mystický či transcendující potenciál ženské sexuality zpřístupňuje ženám často a jedinečně, byť chvilkově, zkušenost oslnivého, „božího“ nebo většího já (buddhisté by řekli „ne-já“) či pocit propojení s okolním světem. Částí evolučního úkolu vaginy je zajistit si stimulaci potřebnou k navození takovýchto stavů mysli.

Filozofie věděla dávno o „bohem stvořeném prázdnu“ v člověku, díře, kterou mají toužící lidské bytosti potřebu vyplňovat něčím větším, než jsou sami; prázdnu, které je motivuje k náboženskému i duchovnímu hledání. Filozof Blaise Pascal v sedmnáctém století napsal: „Co jiného může značit ta bezmocná touha, než že kdysi byl člověk pln opravdového štěstí, ze kterého dnes zbyly jen blednoucí stopy a náznaky? On se marně snaží je oživit a zaplnit věcmi kolem sebe, hledaje ty, které nejsou, a v těch, které jsou, pomoc nenajde, neboť ta bezedná propast může být vyplněna pouze nekonečným a neměnným záměrem, jinými slovy Bohem samotným.“[11]

Neurologové prokázali, že tento hlad, ta touha po zaplnění „bezedné propasti“, je lidskou nervovou dispozicí, vrozenou schopností zakoušet něco, do čeho člověk vplývá a co je subjektivně prožíváno jako transcendece. Práce dalajlámy o meditaci, práce Dana Golemana, lámy Osera a výsledky činnosti Laboratoře pro zaznamenávání mozkových funkcí a reakcí E. M. Kecka[12] naznačují, že v mozku se v meditativním stavu aktivují určitá centra; také stanfordští vědci zkoumají a rozvíjejí neurologii blaženosti.[13] Při takto změněném stavu mysli se kromě jiného objevují pocity vnitřního souladu a harmonického splynutí s vesmírem, mizí roztrpčenost a omezení ega. Někteří umělci po takovémto zážitku vytvořili největší hudební, výtvarná a básnická díla lidstva.

Budu tedy v této knize předpokládat možnost spojení se „vznešeným“, které mohou ženy prožít v momentech intezivní sexuální slasti a po nich, i kdyby se mělo jednat, stejně jako v případě Rollandova oceánského pocitu, jen o trik nervů nebo kouzlení složitých závitů lidského mozku. Tvrdím, že tento prožitek je klíčově spjat s kapacitou lásky k sobě samé, sebeúcty, svobody a životního elánu. Proto je otázka, zda se ženská sexualita těší kulturní přízni a respektu, tak zásadní. Ve stavu zvýšené sexuální citlivosti se může žena přiblížit pocitu dokonalosti a harmonického splynutí se světem. V takovém stavu vědomí utichnou dotěrné vnitřní hlasy, snažící se ji přesvědčit, že není dost dobrá, dost krásná nebo dost příjemná pro okolí; může se dostavit zážitek propojení s tím, co ji přesahuje a co si skutečně dovolím nazvat Vesmírným nebo Božským ženstvím.

Po transcendentním zážitku se může probudit tvořivá schopnost, může vzniknout skvělé dílo nebo kus vynikající práce. Věřím, že se chování žen k sobě samým a jejich život ve světě změní k lepšímu, jestliže se v sobě naučí rozpoznat a pěstovat přítomnost takto chápané „bohyně“, protože sebedestruktivnost, stud a tolerance špatného zacházení s ní nemohou koexistovat.

Řekla bych ale, že „bohyně“ – ve smyslu genderového vnímání vlastního já jako rozzářeného, nepoškozeného, prostého úzkosti a strachu – přebývá v každé ženě a každá také ví, kdy její přítomnost nebo dotyk ucítila. Když v sobě ženy vzkřísí „bohyni“, nese to s sebou nové, zdravější, sebe respektující sexuální chování. Vagina je fyziologickým spouštěčem chemických procesů, které v ženském mozku navozují pocit „přítomnosti bohyně“ – pocit, který se rovná vědomí vlastní důstojnosti a zasloužené lásky k sobě jako součásti nádherného vesmírného ženství.

Možná že je vagina „dírou“ nebo „prázdnem“, ale při správném chápání je to prázdno stvořené bohyní.

I. Má vagina vědomí?

1 Seznamte se se svým neuvěřitelným pánevním nervem

Poezie, věda, erotika - proč by se měla imaginace starat, kterému pánu slouží?

Ian McEwan, Solar[1]

Jaro roku 2009 bylo překrásné. Citově i sexuálně se mi dařilo skvěle, intelektuální práce mě bavila a byla jsem čerstvě zamilovaná. Jenže to také bylo jaro, kdy mi postupně docházelo, že se mnou začíná být něco v nepořádku.

Bylo mi čtyřicet šest. Dala jsem se dohromady s mužem, který se ke mně v mnoha různých ohledech skvěle hodil. Už dva roky jsem díky němu žila v obrovské duševní i fyzické pohodě. Nikdy dřív jsem neměla potíže se sexuální vnímavostí a až doteď se mnou bylo v tomto ohledu všechno v pořádku. Ale téměř nepostřehnutelně nastávala změna.

Vždycky jsem dobře prožívala klitorální orgasmy a po třicítce jsem poznala i to, co by se asi dalo nazvat „spojitým“ nebo klitorálně-vaginálním orgasmem, a to dodalo mým dosavadním zkušenostem nový duševní rozměr.

Dostavovaly se postkoitální návaly nádherných emocí a pocitů. Po milování, obvykle po orgasmu, byly s narůstajícím věkem barvy jakoby jasnější a krásy přírody ostřejší a působivější. Několik následujících hodin jsem vnímala veškeré spojitosti zřetelněji, měla jsem lepší náladu, rozpovídala jsem se a byla plná energie.

Najednou jsem si ale začala uvědomovat, že se to mění. Pomalu, ale jistě jsem ztrácela cit uvnitř těla. To ale nebylo to nejhorší. K mému údivu a zděšení se něco neznámého a odlišného odehrávalo po sexu i v mé mysli, přestože jsem prožívala klitorální orgasmy stejně silně a příjemně jako kdykoliv předtím.

Jednoho dne, když jsem upřeně pozorovala vrcholky stromů za oknem ložnice našeho domku na venkově, jsem si uvědomila, že obvyklé postkoitální návaly vitality proměňující svět kolem, radost ze sebe i ze všeho, co mě obklopuje, vědomí kreativní energie prostupující vše živé... že to vše se po právě prožitém fyzickém potěšení nedostavuje. Došlo mi, že sex je pro mě čím dál víc jen fyzickou záležitostí. Pořád to bylo moc hezké, ale milování mě stále méně naplňovalo emocionálně. Toužila jsem po něm fyzicky – byl to hlad a ukojení – ale přestávala jsem vnímat jeho poetičnost. Už jsem necítila to živelné propojení sexu se vším ostatním v mém životě, neviděla jsem tak jasně všechny ty souvislosti. Věci se teď zdály rozpojené a nesouvisely se mnou, barvy byly prostě jen barvy. Nebyly už po milování intenzivnější. Co se to se mnou dělo?

Přestože všechno ostatní bylo v mém životě v pořádku i můj vztah byl stále krásný, zaznamenala jsem náznaky deprese a postupně, v hloubi duše, probouzející se zoufalství. Bylo to jako z nějakého hororu: Jako by světlo a třpyt světa mizely v hlubinách – nejen po milování, ale i v každodenním bytí. Byla jsem stále víc vnitřně otupělá. Už jsem nemohla předstírat, že si to jen namlouvám. Současně taky nezadržitelně postupovala otupělost emocionální. Cítila jsem, že prostě ztrácím to, co mě dělá ženou, a že vyhlídkám na zbytek života v takovém stavu nedokážu čelit.

Z žádných zdrojů, které jsem prostudovala, jsem nedokázala zjistit, co by mi mohlo tuhle obrovskou a traumatickou ztrátu způsobovat. Jednou pozdě večer, když jsem seděla sama u vychladlých kamen, skoro šílená z otázek, které se mi honily hlavou, a plná beznaděje, začala jsem fakticky vyjednávat s vesmírem tak, jak to člověk dělává při velkých krizích. Vlastně jsem se modlila a přitom nabízela obchod: jestli mě Bůh (nebo kdokoliv mi naslouchá – brala bych každého, kdo by byl na příjmu) uzdraví a nějakým způsobem mi vrátí, o co jsem přišla, a jestli se během ozdravného procesu dozvím něco užitečného, napíšu o tom, i kdyby existovala jen malinká šance, že moje zkušenost může pomoct někomu dalšímu.

S těžkým srdcem a s obavami, že uslyším, že se pro mě nedá nic dělat, jsem si domluvila prohlídku u své gynekoložky. Měla jsem obrovské štěstí, protože doktorka Deborah Coadyová patří k malému počtu lékařů, specializujících se na ty problémy ženského těla, které se, jak se následně ukázalo, týkaly i mě – na problémy s pánevním nervem.

Doktorka Coadyová je hezká čtyřicátnice s jemnými, světlehnědými vlasy na ramena, v obličeji se jí zračí mírná únava i vnímavost vůči cizím bolestem. Vzhledem ke své specializaci na poruchy ženského pánevního nervu – konkrétně na jednu z bolestivých variant, vulvodynii (kterou jsem naštěstí netrpěla) – se často setkává se ženami, které trpí širokou škálou nejrůznějších potíží. To z ní udělalo mimořádně pečlivou a citlivou lékařku.

Vyšetřila mě, tichým hlasem mi položila řadu otázek a nakonec vyslovila domněnku, že trpím otupělostí způsobenou nervovou kompresí. Zachvátila mě tehdy taková panika z citových i sexuálních ztrát v mém životě a byla jsem tak vyděšená z toho, co může ještě přijít, že mě vzala do své soukromé ordinace.

Aby mě uklidnila, ukázala mi dva „Netterovy obrázky“ – krásné barevné anatomické ilustrace. Frank Netter byl nadaný lékařský ilustrátor, jehož vyobrazení různých částí lidského těla se stala klasikou a sběratelskými kousky pro některé neurology, gynekology a další specialisty, kteří s jejich pomocí srozumitelně vysvětlují svým pacientům abstraktní lékařská fakta.

První vyobrazení znázorňovalo větvení pánevních nervů v ženském těle směrem od spodní části míchy.[2] Další ukazovalo, jak se nervová zakončení, vedoucí z klitorisu, z dorsálního a klitorálního nervu elegantně klenou, aby se napojila na spodní část míchy, zatímco další nervové větve se do stejného místa klikatě vinou z pochvy a z děložního čípku. Nervová zakončení z klitorisu a pochvy ústí do většího pubického nervu, zatímco nervové zakončení vycházející z děložního čípku ústí do velkého pánevního nervu.[3] Jak jsem se později dozvěděla, díky tomuto spletitému inervačnímu systému existuje v pánvi několik různých míst, kde mohou vznikat orgasmy. Tato místa jsou napojena na míchu a tou nervové vzruchy putují dále do mozku.

Doktorka Coadyová byla toho názoru, že můj problém je způsoben tlakem na jednu z větví pánevního nervu v páteřním kanálu.

Ujišťovala mě ale, že díky systému ženské inervace nikdy neztratím schopnost prožívat klitorální orgasmus, bez ohledu na to, jak vážný by onen předpokládaný nervový útlak nakonec byl. Vyšla jsem z její ordinace s pocitem pouze malé úlevy, s žádankou na magnetickou rezonanci a s doporučením k doktoru Coleovi, newyorskému specialistovi na pánevní nerv.

S Jeffreym Colem jsem se setkala ve městě Orange v New Jersey, v Kesslerově rehabilitačním institutu, na jehož vedení se podílí. Byl to tichý, nenápadným způsobem zábavný muž se staromódním, ale uklidňujícím chováním. Podíval se na mé vstupní rentgenové snímky, zkontroloval držení těla, když jsem před ním stála, a okamžitě mi napsal poukaz na ohavný černý podpůrný korzet.

O dva týdny později jsem se za ním vypravila na kontrolu. Právě kvetly azalky a byla to ta nejkrásnější část jara, ale já se na zadním sedadle ošoupaného taxíku mířícího na předměstí cítila téměř na omdlení. Už dva týdny jsem se v předepsaném korzetu cítila nepohodlně. Sahal od boků až po hrudník a nutil mě sedět úplně rovně.

Bála jsem se, co uslyším – doktor Cole měl totiž v ruce mé výsledky z magnetické rezonance. Řekl mi, že snímky ukazují, že trpím degenerativními změnami spodní části páteře. Obratle se mi hroutily a vzájemně na sebe tlačily. Dost mě to překvapilo, protože jsem nikdy žádnými bolestmi ani jinými problémy se zády netrpěla.

Nad dodatečnými rentgenovými snímky, které pořídil během mé předchozí návštěvy, jsem se vyděsila – mezi „L6 a S1“, tedy mezi šestým bederním a prvním křížovým obratlem ve spodní části zad vypadala má páteř jako dětská věž z kostek, která se napůl vychýlila ze své osy. Půlka těla každého obratle se správně dotýkala sousedního, ale ta druhá vybočovala do prostoru.

Oblékla jsem se a usedla na židli v Coleově ordinaci. Podrobil mě ráznému, přímému výslechu: „Udeřila jste se někdy do spodní části zad?“ „Zasáhlo někdy něco spodní část vašich zad?“ Řekl mi, že se muselo jednat o vážné poranění a že bych si na něj měla pamatovat. Opakovala jsem mu, že si na žádné takové zranění nepamatuju. Když mi konečně došlo, na co se mě asi také snaží zeptat, ujistila jsem ho, že mě nikdy nikdo do zad neudeřil.

Asi po pěti minutách tohoto slovního tenisu mi ale blesklo hlavou, že ano, že jsem kdysi skutečně náraz do zad zažila. Těsně po dvacítce. Ztratila jsem v obchodě rovnováhu, spadla asi z desíti schodů a přistála na zádech. Ani to moc nebolelo, ale byla jsem v šoku. Přijela záchranka a odvezla mě na rentgen do Nemocnice svatého Vincenta. Na rentgenu se nic neprokázalo a hned mě propustili.

Doktor Cole přijal tuto novou informaci a objednal další sérii rentgenových snímků – tentokrát detailnějších. Provedl také nepříjemný test, během něhož pouštěl jehličkami elektrické výboje do různých míst mé nervové soustavy, aby zjistil, které dráhy se v ní „rozsvěcují“ a které naopak zůstávají temné.

Při našem třetím setkání v onom předměstském zdravotnickém zařízení jsem opět ležela na vyšetřovacím lehátku. Doktor Cole mi oznámil, že nová série snímků přesně odhalila, co mi vlastně je. Vysvětlil mi, že jsem se narodila s mírnou formou spina bifida, poruchou, při které nedochází k úplnému uzavření neurálního oblouku obratle. Ten dvacet let starý úder způsobil v mých už tak křehkých a neúplných obratlích praskliny. Čas pak vychýlil mou páteř v místě zranění daleko z její osy a ona nyní utlačuje jednu z větví pánevního nervu – jednu z těch, které mi doktorka Coadyová ukazovala na Netterově vyobrazení. Tu, která ústí do poševní klenby.

Prý jsem měla neskutečné štěstí, že jsem až doteď nepocítila žádné příznaky. Vzhledem k závažnosti mého stavu bylo s podivem, že jsem i přes postupující otupělost neměla žádné bolesti. Přestože jsem tak strašně nerada pravidelně cvičila, zdálo se, že roky nenáviděného posilování natolik posílily moje záda a břicho, že jsem až do této chvíle projevy těch nejhorších příznaků nepociťovala. Ale i tak čas zapracoval: v místě, kde se mi páteř vychýlila z osy, uvěznila a stlačila pánevní nerv a zablokovala tak cestu nervových signálů z jedné jeho větve do mozku. Reakce na nervové podněty z této části mého těla proto postupně vymizely. Zajímalo mě, jestli může existovat souvislost mezi nálezem a tím, co jsem cítila (nebo spíše necítila) po sexu, ale styděla jsem se zeptat. Doktor mi řekl, že bych měla zvážit chirurgický zákrok, který by znovu obratle spojil, a uvolnil tlak na pánevní nerv.

Prošla jsem se před ním, aby se z mého držení těla ujistil, že se problém neprojevil na nohách, a změřil, jestli mám ramena ve stejné výšce. Odvážila jsem se ho zeptat, asi abych se ujistila a zároveň abych slyšela druhý názor, jestli je pravda, že nepřijdu o schopnost prožívat klitorální orgasmy i v případě, že by se poškozená část pánevního nervu už nezregenerovala, jak mě uklidňovala doktorka Coadyová. Souhlasil s jejím názorem. Kdyby měla být zasažena i klitorální nervová zakončení, už by k tomu došlo. Fakt, že zasažena nebyla, byl důsledkem odchylky v jejich umístění. Vysvětlil mi, že inervace je u každé ženy odlišná. Některé mají nejvíce nervových zakončení v pochvě, jiné v klitorisu, další zase v oblasti hráze nebo u ústí děložního čípku. Právě odlišná inervace stojí za některými rozdílnostmi sexuálních prožitků.

Překvapením jsem málem spadla z lehátka. Takže tohle vysvětluje míru schopnosti prožívat vaginální a klitorální orgasmy? Umístění nervových zakončení? Nemohlo za to kulturní prostředí, způsob výchovy, patriarchální společenské normy, neměl na to vliv feminismus ani Freud? Dokonce i ženské časopisy tvrdily, že intenzita sexuálního prožitku do značné míry závisí na emocích, na „té správné“ představivosti, na schopnosti vžít se do nejrůznějších rolí, na výchově, míře vnitřní svobody nebo naopak na míře pocitu viny. Nebo na schopnostech milence. Nikde se ale nepsalo, že orgasmu dosahujeme v závislosti na cestách našich nervů a umístění nervových zakončení. Byla to najednou velmi srozumitelná, cenná a objevná informace o ženské sexualitě. Celkem jasně naznačovala, že stačí dobře prozkoumat svou (nebo partnerčinu) jedinečnou soustavu nervů a pak prostě pracovat podle toho, jakým způsobem funguje.

„Uvědomujete si vůbec, že jste našel odpověď na otázku, na které se freudovci, feministky a sexuologové nedokážou shodnout několik posledních desetiletí?“ zajíkala jsem se a ve svém ohromení si ani neuvědomovala, že debata, kterou mu chci přiblížit, nemusí být pro něj vůbec tak zásadní jako pro mě. „Všichni tihle lidé předpokládali, že rozdíly mezi vaginálním a klitorálním orgasmem souvisí s výchovou žen… nebo s jejich očekávanou společenskou rolí… nebo s tím, zda měly dostatek možností svobodně zkoumat své tělo… a nakolik musely přizpůsobit svoje sexuální chování společenskému ovzduší – a vy mi teď řeknete, že celý rozdíl prostě spočívá v inervaci? Že některé z nás jsou lépe uzpůsobeny pro vaginální orgasmy, jiné zas pro klitorální? Že některé ženy cítí svůj bod G silněji a jiné méně jen kvůli množství nervových zakončení? Že je to hlavně fyziologická záležitost?“

„Inervace je zkrátka u každé ženy odlišná,“ potvrdil mírným hlasem, jako by mluvil s někým, kdo to nemá v hlavě úplně v pořádku. „A to je hlavní důvod, proč jednotlivé ženy tak odlišně sexuálně reagují. Větvení pánevního nervu je u každé ženy jedinečné a jde skutečně o fyziologické rozdíly.“ (Později jsem se měla dozvědět, že složitá rozmanitost ženské nervové sítě se dost liší od mužské, která je, ve světle současných znalostí o dorzálním nervu penisu, dost uniformní.)

Potichu jsem přemýšlela o tom, co mi řekl. Tolikrát jsem slyšela, jak ženy soudí samy sebe podle toho, zda dosáhnou orgasmu, nebo ne. Z debat o ženské sexualitě, které ignorují tuto její neurologickou podstatu, a tím pádem i základní mechanismus každého orgasmu, vyplývá, že ženy, které těžko dosahují orgasmu, si za svůj problém mohou v dnešní svobodné době svým způsobem samy – mají příliš mnoho zábran, jsou příliš nezkušené nebo nejsou dost otevřené, pokud jde o jejich vlastní tělo.

Doktor Cole si taktně odkašlal a zdvořile se vrátil k mému problému.

Poslal mě za doktorem Babuem, neurochirurgem Newyorské nemocnice, a to bylo mé další štěstí. Trochu iracionálně jsem se ihned uklidnila, když jsem viděla, že doktoru Rameshi Babuovi, elegantnímu a charismatickému indickému lékaři, stojí na poličce mezi odbornými neurologickými knihami úplně stejná soška Kuan-jin, čínské bohyně soucitu, která trůní i v mojí knihovně. Doktor mi nabídl jablko a začal mě vlídně, ale důrazně přesvědčovat o neodkladnosti operace. Vyplašila mě 35,5 centimetru dlouhá kovová destička opatřená klouby, která měla znovu pospojovat poškozené obratle mé bederní páteře, ale doktorova vůle byla naštěstí přinejmenším tak silná jako moje.

Zákrok byl tedy naplánován. Když jsem se po čtyřhodinové operaci naprosto vyčerpaná probrala v nemocniční posteli, byla jsem hrdou majitelkou kovového vynálezu, který k sobě pomocí čtyř šroubů stáhl uvolněné obratle v mých bedrech. Podél páteře jsem měla dlouhou jizvu, o které můj přítel ve snaze mě uklidnit řekl, že ji musely způsobit „nefalšované devítipalcové drápy“ – svým vtípkem narážel na punkovou kapelu Nine Inch Nails. Všechno tohle ale byla maličkost ve světle naděje na znovuzískání ztracených duševních projevů a tvůrčího rozletu díky obnovení funkce mého – nyní již neutlačovaného – pánevního nervu.

Po třech měsících mi doktoři znovu povolili sex. Cítila jsem se lépe, ale ještě to nebylo úplně ono. Věděla jsem, že zdlouhavá rekonvalescence nervů, pokud se vůbec podaří, trvá i několik měsíců. V průběhu dalšího půl roku jsem se postupně dál zotavovala. Nemohla jsem se dočkat a současně se bála, co (a jestli vůbec něco) se stane s mou myslí, až se pánevní nerv po zákroku zcela osvobodí. Uzdraví se úplně? A co bylo ještě důležitější – bude moje mysl fungovat jako dřív? Budu zase zažívat návaly radosti a vnímat propojení věcí a jevů kolem sebe?

Díky doktoru Babuovi a možná také díky tomu, že někdo ve vesmíru vyslyšel mé modlitby, se mé nervy zotavily do původního stavu, což mi samozřejmě nikdo z lékařů nemohl předem zaručit. Tento konkrétní druh nervové komprese sice není neznámý, ale málokdy se o něm píše jinde než v odborných lékařských časopisech. Jsem nyní chodící podklad pro studii o dopadech pánevním nervem vysílaných impulsů na ženský mozek. Protože se o tomto problému ví tak málo, cítím vůči ostatním ženám závazek, a popíšu proto, jaký byl další vývoj.

Spolu s tím, jak se pánevnímu nervu pomalu vracela citlivost, začaly se vracet i ztracené psychické stavy. Jak moje vnitřní pocity postupně sílily a nabývala jsem znovu schopnost prožívat kombinované klitorálně-vaginální orgasmy, na které jsem byla zvyklá, sex se opět stával emocionální záležitostí. Mé sexuální uzdravování by se dalo přirovnat k přeletu z Čaroděje ze země Oz, kdy Dorotka opouští šedý Kansas, aby se zanedlouho ocitla v barevné a kouzelné zemi Oz. Jednoho dne jsem po orgasmu znovu spatřila, jak se kolem rozlévá světlo. Zase jsem po sexu plula na vlnách lásky k celému světu, měla jsem chuť si povídat a smát se. Zvolna se vracely pocity hluboké vnitřní jednoty, postkoitální tvůrčí euforie, upovídanost, radost ze sebe samé a z partnera, sebedůvěra a již oželené vědomí, že všechno je nějakým existenciálním způsobem v pořádku.

Znovu jsem po milování cítila povznášející propojení, které básníci a malíři romantismu nazývali „vznešeným“ – zážitek nesmírnosti jako duchovní dimenze, záblesky světla, které odrážela každá věc na Zemi. To všechno se k mé nepopsatelné radosti vrátilo. Zažívat záchvěvy tohoto stavu by mi čas od času úplně stačilo.

Vzpomínám si, jak jsem zas jednou po milování ležela v naší malé podkrovní ložnici v domku na venkově. Dívala jsem se z okna na větve a čerstvé listy stromů, chvějící se v poryvech větru. Vypadalo to jako dokonalá taneční choreografie, ve které měl každý kousek přírody nějakou roli. Vlnící se tráva, tančící větve, ptáci zpívající ve skrýších ze strakatých stínů, všechno zas bylo propojené. Vrátilo se to.

Tento zážitek odstartoval mou dlouhou cestu k pochopení procesů v mé hlavě a k lepšímu porozumění ženskému tělu a sexualitě.

V následujících dvou letech jsem získala mnoho nových informací, což nebylo zas tak složité, protože předtím jsem, stejně jako většina žen, nevěděla o ženském pánevním nervu zhola nic. Přitom to vypadá, že tenhle nerv je v určitém ohledu klíčem ke všemu, co s ženstvím souvisí.

Používám-li v této knize termín vagina, významově se odchyluji od odborné definice. V lékařské mluvě znamená vagina prostě „vstup“, poševní vchod – a podle mne je jedním z mnoha nedostatečných pojmů z tohoto tematického okruhu. Já jím označuji (pokud to jinak neupřesním) to, pro co překvapivě pojem neexistuje, tedy část ženského pohlavního ústrojí od stydkých pysků přes klitoris, poševní vchod, pochvu až po ústí děložního čípku.

I když vaginu pojmeme takto komplexně, stejně máme sklon představovat si jen její viditelné povrchové partie, které si můžeme osahat – vulvu, tedy vnější stydké pysky, poševní vchod a klitoris – nebo ty, které můžeme prozkoumávat prsty uvnitř těla, tedy samotnou pochvu. Tím, že jsme dosud omezovaly svůj zájem pouze na povrchové části vaginy a její vnitřní stěny, vytvořily jsme si o svém pohlavním ústrojí zcela mylnou představu.

Vulva a její součásti, klitoris nebo poševní vchod, jsou jen nejsvrchnější vrstvou toho, co je skutečným „životem“ vaginy, který je mnohem, mnohem složitější, tepající hluboko pod jejím hmatatelným povrchem. Vulvu a pochvu lze nejlépe přirovnat k povrchu oceánu, který protínají podvodní sítě pulsujících výbojů – spletité, choulostivé a jedinečné svazky nervových vláken. Všechny tyto propojené sítě neustále posílají podněty míchou do mozku, odkud pak jinými vlákny cestují takzvaným reflexním obloukem nové impulsy zpátky do těch samých zakončení, kde zprostředkovávají různé reakce. Hustá síť nervových vláken protkává celou pánev, zasahuje hluboko pod vnější povrch vulvy a pod vnitřní vaginální stěny (i když ani tohle není podle medicínské terminologie úplně v pořádku, protože podle ní se ten úžasný vnitřní povrch pochvy nevábně nazývá mukóza neboli sliznice).

Na Netterových vyobrazeních si můžete online prohlédnout, jak a v jakých místech se ohromující, komplikovaný systém nervových vláken a cest připojuje k míše.[4] Všechny dráhy se střídavě, jak říkají neurologové, „rozsvěcují“ elektrickými impulsy, které reagují na podněty z vulvy, klitorisu a pochvy.

Dovolím si ještě jednu metaforu. Představte si, že při procházce po pláži najdete spletenec řas a zkusíte ho zvednout. Ta nejtěžší část zůstane sedět v písku, ale některé smotky se natáhnou směrem vzhůru. Přesně takhle ona síť nervových vláken vypadá: Jako zamotaná změť statisíců zlatých nití, kterou někdo právě zvedl ze země. Jádro té motanice je uloženo v pánvi a některá vlákna z ní vystupují a upínají se k míše, odkud vzruchy putují do mozku. Vážně. Podívejte se na Netterovu ilustraci číslo 3093.[5]

Lidský pánevní nerv je napojen na čtvrtý a pátý křížový obratel (S4 a S5) ve spodní části páteře. Štěpí se tu na tři (již zmíněné) dlouhé nervové výběžky, které prostupují pánev: jeden z nich končí v klitorisu, další v poševní stěně a poslední v děložním čípku. Další síť nervových vláken prostupuje oblast hráze a řitního otvoru. Jednou z neuvěřitelných vlastností vašeho neuvěřitelného pánevního nervu je, že se větví naprosto jedinečně, a tím pádem má každá žena na Zemi svůj zcela unikátní exemplář.

Na Netterových vyobrazeních je jasně vidět spleť nervové soustavy v ženské pánvi. Právě tato složitost je důvodem rozmanitosti cest sexuálních vzruchů v ženském těle. Naopak nervová soustava v mužské pánvi, která ústí do pravidelně uspořádaného, skoro schematického mřížoví nervových vláken a která utváří kruh rozkoše kolem penisu, vypadá mnohem jednodušeji. Příčinou větší složitosti ženského systému je to, že ženské pohlavní ústrojí, například děložní čípek nebo děloha, je uzpůsobeno pro sexuální i reprodukční funkce.

Z ženské pánve se k míše připojuje mnohem více nervových vláken než z oblasti mužského penisu. Ověřte si to na Netterových ilustracích „Innervation of External Genitalia“ (Inervace vnějších genitálií), „Perineum, Innervation of Female Reproductive Organs“ (Hráz, inervace ženských reprodukčních orgánů) a „Innervation of Male Reproductive Organs“ (Inervace mužských reprodukčních orgánů).[6] Je zřejmé, že síť ženské inervace je rozprostřenější než mužská a odehrává se toho v ní mnohem víc. V ženské pánvi je uloženo několik větších nervových pletenců: na vrchu dělohy, v poševní stěně, u otvoru konečníku, na vrcholu močového měchýře, v klitorisu a v oblasti hráze. (Hráz je prostor mezi poševním vchodem a řitním otvorem a znovu zdůrazňuji, že jsou v něm zakončení celé jedné sítě nervů, která je pro sexuální život ženy nesporně významná. A právě ta „bývá rutinně poškozována epiziotomií během porodu“, jak mě rozhořčeně upozornil jeden lékař, který tuto pasáž četl. Jak jsem již psala v knize Misconceptions: Truth, Lies and the Unexpected on the Journey to Motherhood [Neplodné přístupy: Pravda, lži a překvapení na cestě k mateřství], v USA a v západní Evropě se nástřih hráze provádí i při běžných a nekomplikovaných porodech, kdy by nebyl vůbec nutný nebýt časového presu v porodnicích a obav lékařů ze soudních sporů. Není tedy překvapivé, že v západním světě si ženy často stěžují na sníženou sexuální vzrušivost po porodu, a to zvlášť tehdy, pokud podstoupily epiziotomii, o jejíchž rizicích pro sexuální inervaci je nemocnice nebo lékaři téměř nikdy neinformují.)[7]

Při pozorném pohledu na Netterova vyobrazení zjistíte, že ženské tělo je uzpůsobeno k přijímání rozkoše a že spouštěcí mechanismy orgasmů se skrývají ve znalém a zručném laskání a rytmickém tlaku na některá z mnoha míst ženských těl. Nejen pornografický, ale i běžně praktikovaný model pohlavního styku v našich kulturách je rychlý, lineární a orientovaný na výkon. Myslí na stimulaci maximálně jedné nebo dvou částí ženského těla, což mnoho žen neuspokojuje nebo je uspokojuje jen zčásti, protože kromě zanedbatelného zlomku zůstává jejich nervově-sexuální potenciál nevyužitý.

Některé ženy mají největší koncentraci nervových zakončení v klitorisu a jejich pochva, která je protkaná nervy méně, bude i méně „vzrušitelná“. Budou si tedy nejvíce užívat dráždění poštěváčku a průnik penisu do vaginy je tolik vzrušovat nebude. Jiné ženy mají hustší síť nervových vláken v poševních stěnách a k orgasmu snadno dospějí při samotné penetraci. Další ženy mohou být nejvzrušivější v oblastech hráze nebo konečníku – ty mohou mít v oblibě anální sex a dospět při něm k orgasmu, zatímco jinak uzpůsobené ženy můžou tyto praktiky nechávat chladnými nebo pro ně mohou být i bolestivé. Nervová vlákna některých žen jsou uložena blíže k povrchu tkání, takže snadněji dosahují orgasmu, u jiných, které mají nervová vlákna uložena ve větší hloubce, však vyžaduje dosažení orgasmu více trpělivosti a fantazie při hledání skrytých stimulačních míst.

Svou roli v tom, jakým způsobem dospíváme k orgasmu, hrají jistě i kulturní vlivy a výchova, které mohou ovlivnit míru naší aktivity, a tedy rychlejší nebo bržděný orgasmus, ale to je pořád jen zlomek skutečnosti. Kulturní diskurz zbytečně zavaluje pocity viny a studu miliony žen, anebo je naopak nutí uvažovat nad tím, jestli nejsou trochu perverzní, pokud se jejich sexuální chutě odlišují od známého standardu. Máte pocit, že jste příliš chtivé nebo nevkusné, protože na rozdíl od dřívější milenky vašeho drahého potřebujete dvojitou dávku orálního sexu? Připadá vám trapné říct si o dráždění obou otvorů při milování? Trvá vám dosažení orgasmu déle, než byste si přály, nebo ho někdy nemáte vůbec? Opravdu to nemusí být vina vaší babičky, která se ujišťovala, že spíte s rukama na peřině, ani těch přísných vychovatelek na střední škole. Nejste o nic míň sexuální bytostí, ani nemáte větší zábrany než ona zmíněná expřítelkyně. Mějte na paměti, že cokoliv máte jako ženy rády a cokoliv potřebujete v posteli, může být důsledkem fyziologického uspořádání vašich zcela jedinečných nervových zakončení.

2 Váš důmyslný autonomní nervový systém

[...] To všechno

zmatkem naplní vždy mé srdce v prsou.

Jak jen vzhlédnu nakrátko k tobě, slůvko

nevyjde z úst mých:

jazyk se mi podlomí, jemný oheň

rozběhne se pojednou pod mou koží,

zraky svými nevidím nic a v uších

dutě mi hučí,

pot se po mně rozlévá, mrazné chvění

jímá celou bytost, jsem trávy bledší –

jenom málo schází, bych, Agallido,

mrtvou se zdála!

[...]

Sapfó, fragment[1]

Sexuálně vzrušené ženy vstupují do jiného stavu vědomí. Tahto duševní transformace je závislá na důmyslně fungující autonomní nervové soustavě, označované odbornou zkratkou ANS. Je to soustava, která ovládá kontrakce všech hladkých svalů uvnitř těla, zahrnuje vlákna sympatiku i parasympatiku a je zodpovědná za chování vašeho těla, které nelze ovlivnit vědomě. Sympatikus s parasympatikem jsou týmoví hráči. Nástup vzrušení v ženském těle je složitější, než si většina z nás dovede představit, a celá jeho fyziologie je přímo závislá na této citlivé, zázračné, těžko zklidnitelné a lehce poškoditelné soustavě nervů.

Orgasmu předchází vzrušení, to je všeobecně známo. Aby mohla pánevní pleteň parasympatiku splnit svůj náročný úkol, musí autonomní nervový systém nejdříve splnit ten svůj. Badatelé Cindy Mestonová a Boris Gorzalka v roce 1996 odhalili, že ženský sympatický nervový systém (SNS nebo jen sympatikus) má zásadní podíl na tom, jak je ženské pohlavní vzrušení silné, a určuje, zda je v tom kterém případě vůbec možné.[2]

Autonomní nervový systém vytváří prostor pro cestu nervových impulsů z vaginy, klitorisu a stydkých pysků do mozku a zároveň, což je fascinující, řídí reakci ženského těla na uvolnění a vzrušování, které je způsobeno naplňováním „Protokolu bohyně“ – tak nazývám všechny ty důvěrné podněty, které do milování zapojuje ženin partner nebo partnerka. ANS pracuje s reakcemi, jež nejsou pod vědomou kontrolou: řídí mnoho fyzických hnutí, která souvisejí se vzrušením a orgasmem, včetně zrychleného dýchání, červenání kůže, návalů horkosti a zbytnění topořivých částí (způsobeného naplněním houbovitých tkání uvnitř vaginy krví), které má za následek „erekci“ klitorisu. Nahromadění krve ve stěnách vaginy je důležité kvůli jejímu zvlhčení, ale způsobuje i zrychlení srdečního rytmu nebo rozšíření očních panenek.

Mozkem ovládaný ANS pracuje v pánevní pleteni, a tím pádem působí i v samotné vagině. Proto se žena může při pouhém pomyšlení na milence vzrušit a zvlhnout. Funguje to i opačným směrem, vagina má spojení s mozkem, který vzápětí aktivuje ANS: Zpětná vazba roztáčí nepřetržitou smyčku. Příjemné dráždění vaginy nebo klitorisu vyšle signál do vláken sympatiku, který rozvíří složitou sérii malých změn v ženském těle. Jediný dotek na správném místě, pokud je proveden šikovně a jemně a pokud je vnímavý k reakcím ženy, dokáže způsobit změnu jejího dýchání (to se prohloubí nebo ztěžkne) a zrychlit srdeční rytmus, a tedy i krevní oběh, což následně způsobí ztvrdnutí bradavek a zvýšení citlivosti celého těla. Pokud bude dráždění i dál něžné a pozorné, zrychlený tep začne skrze důmyslnou oběhovou dálnici rytmicky pumpovat krev do vaginálních cév v okolí vaginy, ve stydkých pyscích i hluboko v pánvi a zbytní je. Zbytnění cév zvětší malé i velké stydké pysky, které jsou pak daleko vnímavější k poskytovanému potěšení, prokrví a zvětší klitoris, který začne vysílat silnější pocity rozkoše, a také pomůže zvlhčit stěny vaginy.

Optimální aktivace ANS ženu nažhaví a dovolí jí prožívat milování v mnoha různých dimenzích. Aby se ale tento proces završil k plnému uspokojení, je potřeba, aby stimulace byla pozvolná a aby se přizpůsobovala ženské reakci. Je to proces, který si žádá pozornost a čas. Aktivaci ANS také, jak ještě uvidíme, ideálně prospívá celkové uvolnění, zatímco negativní stres je s jeho optimální funkcí v přímém rozporu.

„Úplné tání“ neboli „maximální orgasmus“, popsatelný (i přes nevýstižnost jazyka pro ženskou sexuální odezvu) jako ten typ orgasmu, který ženu dostává do nejvyššího možného stadia transu, přičemž zapojuje všechny její tělní systémy, takže se po milování cítí maximálně naplněná a zažívá to nejlepší, co jí může nabídnout aktivita „pozitivních“ chemikálií v mozku – to je orgasmus, který žena prožije jen v případě, že její ANS pracuje optimálně. Naše kulturní prostředí nás zformovalo tak, že myšlenky na sex automaticky spojujeme s činností pánevních nervů, i když už jsme si ukázali, že naše povědomí o tom, co se v pánevní pleteni děje, je velmi povrchní. Ale ženské úplné sexuální a emocionální uvolnění závisí na odjištění spouště, o němž se v našich diskusích o sexu mlčí – na aktivaci. Ideálem je kompletní aktivace činnosti ANS v ženském těle, vedoucí ke zrychlenému dýchání, lubrikaci a zrychlení srdečního tepu, což dále způsobuje prokrvení vaginy, svalové kontrakce a následné orgasmické vyvrcholení: V „tom“ se setkává působení vnějších podnětů (když žena o sexu přemýšlí, vybuzuje se a vyvolává uvolňování dopaminu) s působením opiu podobných látek a hormonu oxytocinu, které se během orgasmu uvolňují. Většina lidí se v našem kulturním prostředí neučí věnovat příliš mnoho pozornosti úrovním ženské „aktivace“. Pokud je reakce ženina ANS ignorována, neznamená to, že by nemohla mít pohlavní styk nebo i orgasmus, ale nemusí se po něm cítit uvolněná, blažená, naplněná nebo zamilovaná, protože do milování byl vtažen jen zlomek potenciálu sexuální odezvy jejího organismu.

Autonomní nervová soustava ženy také reaguje na pocity bezpečí nebo naopak hrozícího nebezpečí. Signály pocitu bezpečí jsou vyslány do mozku, který je následně distribuuje do zbytku těla, takže člověk může odpočívat, jíst a zažívat, spát nebo se v rámci odpočinku milovat. Tak důležitá „relaxační odezva“, kterou pro západní svět popsal v roce 1975 doktor Herbert Benson (přičemž v mnoha východních kulturách byla dlouho známá), nastupuje, když relaxace dosáhne míry, při níž mozek pomůže autonomní nervové soustavě zahájit regenerační procesy a zvýšit tak efektivitu pochodů, probíhajících v těle mimo vědomou kontrolu.[3] Dnes již existují stovky studií, prokazujících pozitivní účinky relaxační odezvy na lidské tělo i mysl, od kratší doby hojení po chirurgických zákrocích přes zlepšenou pozornost až po snížení výskytu srdečních onemocnění.

Několik nejnovějších studií navíc ukazuje, že relaxační odezva organismu je pro ženské sexuální vzrušení mnohem důležitější, než jsme si dříve představovali. Doktor Georgiadis se svým týmem prokázal výzkumem za pomoci magnetické rezonance, že blížící se orgasmus deaktivuje ta ženská mozková centra, která zodpovídají za regulaci chování.[4] S trochou nadsázky by se dalo říct, že se z ní po biochemické stránce stává vášnivá divoženka nebo bakchantka. Ztrácí zábrany a je rezistentní vůči bolesti, vlastně se chová, jako by dosáhla jiného stavu vědomí. Při „maximálním orgasmu“ se ženy dostávají do ještě hlubšího transu než jindy. V tomto stavu mizí soudnost a případná bolest je prožívána jinak, než by tomu bylo ve stavu normálního vědomí.

ANS vás dokáže do takového stavu dovést. Umožní ženskému tělu relaxovat, zhluboka dýchat, rozpálit se, nahromadit krev do všech správných míst, získat soustředěnou energii z uvolněného dopaminu a nakonec dosáhnout bezpečného stavu transu, který jsme právě popsali. S ním se pojí i prožití těch nejintenzivnějších pánevních kontrakcí, které sice zanechají ženu vyčerpanou a úplně zmoženou, ale dopřejí jí vychutnat si příděl pořádných dávek oxytocinu a látek s účinkem podobným opiu – lásky a dokonalého štěstí, jež se přenášejí do jejího života a vztahů.

Ale je v tom háček. Autonomní nervovou soustavu nelze přinutit, aby něco udělala. Nemůžete jí prostě říct: „Teď mě pořádně nažhav!“ To platí i pro další tělesné pochody, které má na povel – nemůžete například ovlivnit počátek laktace, jak vám potvrdí mnoho čerstvých maminek, nemůžete vědomě zrychlit nebo zpomalit zažívání, není ani možné efektivněji rodit. Jak ví ze své vlastní frustrující zkušenosti mnoho žen (i mužů), čím víc se snažíte přimět sami sebe, abyste se vzrušili a dosáhli orgasmu, tím častěji pro vás budou tyto stavy nedosažitelné.

Pro dosažení stavu transcendence, který unáší ženský mozek k „maximálnímu“ orgasmu, je nezbytně nutné, abyste se cítily v bezpečí, chráněné před „špatným“ psychickým napětím; musíte vědět, že do transu přicházíte v přítomnosti někoho, kdo vás ochrání, kdyby bylo třeba, a kdo vás neohrozí nebo nevystaví ničemu, co nemůžete kontrolovat. Stav transu je jistě moc příjemný, pokud si ho užíváte v moderním apartmá hotelu v Karibiku, ale přemýšlely jste někdy nad tím, jaké to bylo, když se naše pramatky milovaly skryté v houští někde uprostřed savany? Přenést se neopatrně do transu a ztratit zábrany v neustálé blízkosti číhajících divokých zvířat, útočníků ze sousedního kmene či jiných každodenních hrozeb by představovalo obrovské riziko. Spojitost mezi vnitřním pocitem bezpečí a dosažitelností extáze byla pro evoluční změny bezpochyby klíčová. Uvolnění vytváří podmínky pro ženské vzrušení.

Stejně jako může ujištění o vlastní hodnotě a dosažené uvolnění zintenzivnit ženskou sexuální odezvu, může ji psychická nepohoda výrazně narušit. O dopadu stresu na „výkon“ nebo „selhání“ vaginy (i ňader a dělohy) jsem se začala zajímat před deseti lety, když jsem pracovala na Misconceptions, své knize o porodech. Z mého tehdejšího výzkumu vyplynulo, že relaxace, která se „rozlévá“ po ANS, významně podporuje aktivitu a práci dělohy, děložního čípku, porodních cest, vaginy i hráze během porodu a nástupu laktace. Uklidňující prostředí s tlumeným světlem a relaxační hudbou, citlivý personál a přítomnost milujících členů rodiny, to všechno podle klinických měřítek reálně usnadnilo tělu ženy přivést na svět dítě a po porodu ho úspěšně přiložit k prsu. Četné studie rovněž potvrdily, že stresující nemocniční prostředí, kde jsou ženy nitrožilně napojeny na nejrůznější přístroje nebo na fetální monitory, které často spouští falešný poplach hlásící „ohrožení plodu“, vyvolává u žen natolik negativní psychické rozpoložení, že vzniklý stres dokáže fyziologicky (nejen psychicky) zastavit kontrakce a potlačit nástup laktace.[5]

Během desetiletí, které uběhlo od chvíle, kdy jsem se začala poprvé zajímat o propojení mezi mozkem a dělohou a mezi mozkem, prsy a různými typy tkání, vzniklo podobných studií mnohem více. Stres dokáže zastavit a často zastaví děložní kontrakce během porodu. Může zastavit postup dítěte porodními cestami; může zamezit svalovému uvolnění, nezbytnému pro úplné otevření porodních cest, při kterém se matčina hráz v závěru porodu nenatrhne; a může zabránit mléčným žlázám, aby se plnily mlékem. Ina May Gaskinová, známá propagátorka alternativních porodů, instruktorka a autorka nesmrtelného bestselleru Zázrak porodu (Spiritual Midwifery), přivedla na svět víc než pět set dětí v domácím prostředí, některé z nich i ve stanech uprostřed lesa, a s komplikacemi se setkala minimálně. Často párům radí tlumené osvětlení během porodu a reprodukovanou hudbu. Muži doporučuje hladit a líbat i povzbuzovat a vzrušovat ženu, protože mnohokrát viděla, jak porod v uklidňujícím a svým způsobem i eroticky nabitém ovzduší napomáhá kontrakcím a spuštění laktace.

Píše: „Porodní asistentky na Farmě někdy dokonce párům radí účinnější způsob líbání. [...] Když je pusa uvolněná, uvolní se i vagina, což usnadní dítěti cestu ven.“ Radí porodním asistentkám, aby připomínaly manželům a partnerům rodících žen stimulaci bradavek, protože to zesiluje kontrakce: „Skupina našich porodních asistentek používala stimulaci prsů pro posílení návalů už asi dva nebo tři roky, když jsme se doslechli, že lékařská společnost prováděla výzkumy a zjistila, že existuje ten úžasný hormon oxytocin, který se při stimulaci prsů vyplavuje a může kontrakce posílit. Používali jsme tuto metodu jak pro vyvolání porodních stahů, tak pro jejich posílení během porodu. Raději popoháníme porod tímto příjemnějším způsobem než pomocí infuze.“[6] Jak říká, sexuální energie, která dostala dítě dovnitř, je nejvhodnější i pro to, aby ho dostala ven.

Pokud si prostudujete neurologii a biochemii porodu a laktace, zjistíte, že není vůbec nic divného na tvrzení, že vagina vysílá signály, které krystalizují v myšlenky a pocity, protože děloha během porodu a ňadra během laktace dělají to samé.

Když dítě prochází porodními cestami, kontrakce aktivují oxytocin v matčině mozku. Je dobře známé, co umí tento hormon neboli „chemikálie lásky“ zařídit při porodu, po něm, během laktace a při utváření citových pout mezi matkou a dítětem. Oxytocin se ale také uvolňuje při ženském i mužském orgasmu a působí v mozku milenců jako neurotransmiter, který podporuje vznik pocitů sounáležitosti a důvěry. Hormony jako oxytocin dokážou potlačit strach a odstranit zábrany, působí také na sociální projevy – vytváření vztahů a na sexuální a mateřské chování. Bezdětné krysí samice se začnou chovat mateřsky už po 30 minutách oxytocinové „kúry“, ale tyto vzorce chování u nich okamžitě vymizí, pokud jsou jim podány protilátky oxytocinu.[7] Samice prérijních hrabošů se po dávce oxytocinu párovaly mnohem rychleji, ale okamžitě o samečky ztratily zájem, když byl jeho přísun zastaven. Některé ženy, které prodělaly císařský řez, mají paradoxně zpočátku problémy ve vztahu ke svým dětem. Průběh porodu u nich nebyl dostatečně dlouhý na to, aby se v jejich těle mohla „mateřská láska“ chemicky etablovat. Když sací reflex připoutá novorozence k matčinu prsu, v jejím mozku to také uvolňuje oxytocin. Dítě si vlastně biochemicky spouští matčinu lásku a její oddanost.

Ukázku „myšlení“ dělohy jsem zažila na vlastní kůži. V roce 2000 jsem popsala, jak působení oxytocinu v těhotenství zjemnilo mé chování, které bylo méně konfliktní, a jak jsem celkově byla milejší ke svému okolí.[8] Moje děloha za mě, nezávisle na mé vůli, obstarávala část myšlení a dohadovala se s mým přesvědčeně autonomním a asertivním feministickým mozkem. Zažila jsem i onen opožděný vznik mateřského pouta po císařském řezu, jenž způsobil přerušení produkce oxytocinu, kterou za normálních okolností spouštějí kontrakce. To, že fyziologické procesy ovlivňují naši psychiku, není žádný převratný objev; nezpochybňuje se, že děloha během porodu a bradavky při kojení způsobují přenastavení ženského vědomí. Proto by nemělo působit zvláštně tvrzení, že fyziologické procesy v oblasti vaginy mohou ženské vědomí ovlivnit také při sexuálním styku.

Pokud jde o psychickou nepohodu, je dnes mnoha výzkumy prokázané, že působí na ženskou vzrušivost a na samotnou vaginu stejně významně. Když se žena cítí ohrožena nebo ne zcela v bezpečí, vloží se do toho sympatický nervový systém – spoluhráč parasympatiku v rámci autonomního nervového systému – a začne regulovat ochranně-obrannou odpověď organismu: Uvolňování adrenalinu a katecholaminů v mozku zapříčiní útlum činnosti méně podstatných systémů, jako je trávení nebo právě sexuální reakce organismu; krevní oběh se zpomalí, protože tělo dostane od mozku signál „dostaň mě odsud!“ a srdce využívá veškerou „volnou“ krev, aby pomáhalo tělu při obraně nebo v boji. Díky poznatkům, ke kterým ve své práci dospěli Mestonová a Gorzalka, víme, že pocit hrozícího nebezpečí, způsobený i jen nepřímými výhrůžkami nebo pohrdavými slovy o vagině, může sexuální reakci ženského organismu zablokovat. (O významu psychické pohody si povíme víc později.)

Nenutím vás, abyste věřily mně, že přesvědčivé důkazy o propojení mysli a těla při ženských sexuálních prožitcích existují. Můžete samy zapojit ochotného manžela, milence nebo ochotnou milenku do následujícího jednoduchého experimentu: Až se o vás jako o ženě někdy vyjádří něžně nebo obdivně, chvilku počkejte a pak milovanou osobu nechte dotknout se vaší bradavky. Uvidíte, jak se bude sama a rychle dožadovat dalších dotyků. A jestli bude hovor pokračovat dál na stejné vlně, sledujte, jak rychle zareaguje na dotek vaše vagina – podle slov tantrických mistrů by se měla toužebně nastavovat, otevírat a přitahovat ruku milovaného či jeho penis. (Podobné mechanismy propojující slovní uznání a sexuální vzrušení mohou platit i pro muže: výzkum zjistil, že fyziologické strádání se u muže při partnerské krizi snižuje v reakci na ženské vyjádření respektu či chvály.)

Experimentujte i v méně příznivý okamžik. Když vás partner nebo partnerka něčím rozčílí, slovně na vás zaútočí nebo se zachová jakkoliv neuctivě, soustřeďte se na to, co udělají vaše bradavky, pokud se jich dotkne. S největší pravděpodobností vám to nebude příjemné a doteky budete odmítat. Mnoho lidí nesnese, aby se jich někdo dotýkal, pokud jsou rozčílení, ale zdá se, že ženy mají navíc oproti mužům větší problém se v tomto stavu vzrušit.

V takových chvílích mohou být rozdíly v tělesných reakcích ženského a mužského těla velkou komplikací. Tato jednoduchá ženská odlišnost při reakci na tón osobních rozhovorů je velmi závažnou příčinou toho, proč tolik mužských pokusů o sexuální kontakt se ženou v dlouhodobých vztazích končí k velké lítosti a frustraci obou na slepé koleji. Žena jednoduše často nesnese intimní dotek, jestliže se k ní partner v poslední době choval neuctivě nebo si v dostatečném předstihu nedokázal usmířit „bohyni“ v ní, a tím nastartovat v jejím těle uvolňování oxytocinu a vasopresinu umožňujících parasympatiku konat jeho úžasnou práci.

V první opojné fázi namlouvání se muži ke svým milenkám chovají způsobem, který ženy hluboce uklidňuje a podporuje funkci sympatického nervového systému. Ten aktivuje pánevní nervovou síť a spouští jemnou činnost hormonů v ženském mozku. Jenže mnozí muži, když už mají své jisté, začnou svůdnými slovíčky a uklidňujícími objetími šetřit nebo je ze vztahu úplně vypouštějí. Je to velká chyba, ale ne zas tak překvapivá – sexuální život v „dlouhodobém objetí“ vyžaduje mnohem více času a energie než sex spějící rychle k jednoduchému cíli. Někdo by mohl podotknout, že dlouhodobý fungující sexuální vztah vyžaduje od mužů mnohem větší úsilí. Tantrici, se kterými jsem hovořila během práce na této knize, by řekli, že jde spíš o to, aby se muži více soustředili. Naše kultura považuje všechny ty doteky, mazlení a něžná slůvka jen za jakýsi úvod k opravdové akci – jejich význam sexuálního bonusu vystihuje slovo předehra. A tak je v našem kulturním prostředí celý ten soubor slov, úkonů a projevů, bez kterých se ženy při sexu prostě neobejdou a které nazývám „Protokolem bohyně“, vnímán spíše jako pozvánka na hostinu, a ne jako hostina samotná.

Když ale do důsledků pochopíte, co dělá v ženském těle ANS a že právě v tom se projevují účinky zdánlivě „nesexuálních“ dotyků, svůdných gest a pochvalných slovíček, nezbytného pocitu bezpečí a vědomí vlastní hodnoty, vyjde najevo, jak je všeobecně zažité chápání předehry scestné. Sympatický nervový systém nepřenáší vzruchy jako takové. Je to část ANS, která tentokrát navozuje opačný efekt než za stavu, kdy tělu všechno říká „uteč, nebo bojuj“. Rozesílá odezvy na něžnosti, slova a všechno další, což má vliv na celkové ženské vzrušení. Z hlediska propojení ženského těla a mozku – mozek vysílá signály do ANS a naopak – je úplně jasné, že všechny tyto pohyby, doteky, polibky a slova nejsou žádné bonusy. Jsou integrální součástí aktivace ženského sympatiku a sdělují mozku, že sexuální situace je bezpečná. Lineární, výkonnostně orientovaný sexuální model, který je v našem kulturním prostředí běžný, může ženy frustrovat a učinit je celkově nešťastnými, a to i v případě, že orgasmy prožívají. Možná to je matoucí, protože naše kultura považuje orgasmus za sexuální metu. Mnozí muži s dobrými úmysly mohou pak být celkem pochopitelně překvapeni, když pozorují, že jsou jejich manželky nebo přítelkyně s tímto kulturně adekvátním způsobem milování čím dál nespokojenější.

Ale ti muži, kteří chtějí své manželky a přítelkyně opravdu pochopit a učinit je bytostně šťastnými, budou muset ženskému ANS porozumět a budou také muset začít zkoumat život vaginy do větší hloubky. Takový muž se bude muset umět „tantricky“ naladit, být v posteli smyslný a romantický, ale zároveň také mnohem vnímavější k tomu, co žena v různých situacích svého života chce. Bude muset zapomenout na triky, o kterých byl přesvědčen, že „fungovaly“ u jeho bývalé partnerky, a učit se všechno pomalu úplně od začátku v závislosti na reakcích té, kterou miluje teď. Bude muset být mnohem vynalézavější, tvořivější a pozornější, než mu ukládá konvenční scénář heterosexuálního sexu. Jinými slovy, je třeba, aby muž, který je ženě milencem, projevoval ve vztahu k ní mnohem víc trpělivosti a taktu a investoval do ní víc času, než mu pravděpodobně kdy radili (a nejspíš mnohem víc, než je zpočátku po úmorném dni v práci ochoten investovat). Musí se víc zajímat o její duševní rozpoložení, o míru jejího stresu nebo uvolnění, o kůži celého jejího těla, o dýchání do ucha, o rozdíl mezi lehkým a důraznějším stiskem; víc dbát na přímé pohledy do očí a lehké nebo hluboké polibky. Měl by se vložit do objímání a hlazení tak, aby to partnerce nepřipadalo jako součást povinné agendy. Měl by umět citlivě a zručně kombinovat stimulaci partnerčina klitorisu, vaginy, G-bodu, stydkých pysků, hráze, konečníku a děložního čípku podle toho, co jí přináší opravdové potěšení. Měl by věnovat maximální pozornost tomu, jestli partnerka v konkrétní chvíli touží po měkkém a pomalém milování, po siláckém sexu nebo po nějaké vzrušující kombinaci obojího, protože její přání a potřeby se můžou v různých obdobích měsíce nebo při různém duševním rozpoložení lišit. Bude se muset naučit rozpoznat rozdíl mezi pozitivním a negativním stresem. Penetrace je součástí rozkoše a orgasmus samozřejmě taky – ale kolem toho se děje mnohem, mnohem víc.

Jak vaše sexuální nervová síť opravdu funguje? Na Netterově vyobrazení autonomního nervového systému je patrné, jak jsou genitálie nervově spojeny se spodní částí míchy, která je propojena s mozkem.[9]

Na obrázku je vidět detailní záběr míchy a nervových vláken, která přenášejí impulsy směrem do vaginy a naopak. Tyto impulsy putují do mozku. Všechny neurotransmitery se činí při předávání signálů z klitorisu, vaginy, děložního čípku i odjinud vzhůru míchou, až do hypotalamu a mozkového kmene.

Hypofýza je zavěšena pod mozkem a hypotalamus se nachází hned nad ní. Hypofýza je označována za „královnu mezi žlázami“, protože reguluje všechny hormony v mozku a celém těle – například oxytocin, tu chemickou „laboratoř lásky“, která vytváří pocity vazeb, důvěry a přilnutí. V hypofýze probíhají veškeré emocionální aktivity. Je jedním z míst, odkud je regulován dopaminový systém, ovlivňující míru vzrušení. Další z center dopaminového systému je ve středním mozku, to reaguje na stimulaci a způsobuje soustředěnost před sexem a v jeho průběhu. Dopamin souvisí s pocity vzrušení a touhy. Oxytocin a další hormony, které vytvářejí emoce, jež způsobí, že vás třeba rozněžní jindy nesnesitelný zvyk vašeho partnera, vznikají v hypotalamu. Tam vzniká i prolaktin, který vás nakonec vyžene z postele a donutí, abyste šly zapnout pračku nebo provedly nějakou jinou práci. Shrnuto a podtrženo, tvrzení, že vagina vysílá do mozku během milování signály, které ovlivňují vědomí, je správné.

Klubko živoucích nití v ženské pánvi, které míšní cestou důvěrně komunikuje s mozkem, tou vířivkou bublajících chemikálií, se po orgasmu chová jako roznětka opioidů a oxytocinu, schopných vyvolat (jak ještě uvidíme) v prvních fázích zamilovanosti až fyzickou bolest. Díky zapojení několika částí mozku se ženy, když spějí k vyvrcholení, dostávají bez zábran do nekontrolovatelného transu.

Přestože je spleť nervů, uložených v tkáních pod klitorisem, vulvou a vaginou, velmi jemná, má nesmírnou moc: Orgasmické potěšení, které spouští, zprostředkovává našemu mozku i takové podněty, které se podílejí na regulaci menstruačního cyklu a produkce hormonů. Tyto podněty mohou pozitivně i negativně ovlivnit plodnost, zklidnit nás, když ucítíme vůni partnera, nebo způsobit, že naše vagina zvlhne, když jsme pochváleny. A stejným způsobem jdou opačným směrem signály z mozku zpět do klitorisu, vulvy a vaginy se vzkazy, kdy nastává správný čas pro zvlhčení, prokrvení, vyvrcholení a citové přilnutí. Tato síť nervů ovlivňuje všechny významné tělesné systémy do té míry, že pokud jsme partnerem sexuálně zanedbávány – nebo zanedbáváme samy sebe, když jsme zrovna bez partnera – mohou signály putující jejími cestami přes páteř do mozku a jím řízené hormonální reakce způsobit, že se dostaneme do deprese; mohou zvýšit riziko zranění nebo vzniku srdeční choroby. Právě tahle nervová spleť neustále přenáší mezi mozkem a podkožními tkáněmi i pokožkou informace o našich náladách, vjemech a emocích. Není to vagina samotná, ale síť nervů v tkáních pod povrchem těla, která způsobuje, že cítíme většinu toho, co vnímáme, a která může za to, že se každá žena v reakci na různé dotyky zachvěje jinak; že pohyby v jejím vědomí jsou jedinečné a nepředvídatelné v závislosti na proměnlivosti signálů předávaných nervovými cestami – ženské vědomí je pod vlivem konkrétního vzedmutého cyklu ženské sexuální touhy. Pokud ženskost vůbec někde sídlí, jsem přesvědčena, že je to právě tady, v oku skrytém elektrizujícím pletenci mezi pánví a mozkem.

Funkce těchto nervových drah a další důkazy, ke kterým se ještě dostaneme, vysvětlují, proč jsou naše náhledy na ženskou sexualitu často pomýlené. Studie Lidská sexuální aktivita Masterse a Johnsonové z roku 1966, založená na výsledcích zkoumání ženských a mužských orgasmů v laboratorních podmínkách, způsobila, že v západní kultuře zdomácněla představa jednoho modelu lidské sexuální odezvy, jejíž fáze autoři popsali jako podobné u mužů i žen: vzrušení, jeho gradace, orgasmus a následný útlum.[10] Jejich závěr o vagině zní, že „s jistou rezervou se dá tvrdit, že její reakce na stimulaci (přirozenou nebo uměle navozenou) odpovídají obecnému vzorci“ nezávisle na místu vzrušování – tvrzení, jež nová vědecká zjištění zpochybňují jako příliš zjednodušující. Přesto i dnes, kdy se připouští, že některé ženy dokážou prožít několik orgasmů za sebou a stačí jim mezi nimi kratší doba na „oddech“ než mužům, se většinou obecně soudí, že mužská a ženská sexuální odezva je analogická nebo paralelní. „Jednotný model“ lidské sexuality byl dokonce považován za osvobozující – přiznával sexuální potřeby ženám stejně jako mužům a v souladu s proklamacemi druhé vlny feminismu a sexuální revoluce posiloval uklidňující myšlenku, že ženy jsou, alespoň sexuálně, „stejné jako muži“.

Model Masterse a Johnsonové je s ohledem na ženy kritizován jako redukcionistický na několika frontách. Nejnovější výzkumy, například práce doktorky Rosemary Bassonové z Univerzity Britské Kolumbie, Irva Binicka z quebecké McGillovy univerzity v Montrealu nebo Barryho R. Komisaruka z Rutgersovy univerzity v New Jersey, potvrzují existenci mnoha variací onoho modelu, považovaného dnes jen za úplně základní.[11] Na základě nových vědeckých výsledků je přesnější říct, že ačkoliv některé povrchní analogie mezi ženskou a mužskou sexualitou existují, jsou u žen často zapojovány ještě další úrovně prožitků a vjemů.[12] Ženskou sexualitu nelze vnímat jen jako ženskou verzi toho, co bylo a je (často z mužské perspektivy) tradičně označováno jako „prostě sex“. Badatelé docházejí k názoru, že kompletní pochopení funkcí vaginy a mozku není možné, pokud jsou zkoumány odděleně: Bassonová zjistila, že ženský subjektivní pocit vzrušení je třeba měřit v hlavě, nejen po těle; Komisaruk se svým týmem detekoval u zraněných žen zážitek vzrušení a orgasmu pouze v mysli.[13]

Mé vlastní studium mě dovedlo k závěru, že s výjimkou postoje několika málo léčitelů, učitelů a lékařů a přes všechny snahy o „osvobození“ je vagina pod tlakem sexuálních ideologií, které jsou spíše svazující a někdy se stávají jen novými, módními a „sexy“ formami starého zotročení a kontroly. Anebo jinak – sami si pěstujeme neznalost skutečné role vaginy a dimenzí jejího života. Dospěla jsem k přesvědčení, že vagina není v dnešním západním světě zdaleka tak svobodná, jak máme věřit, a to proto, že celá její role není správně chápána a že se jí nedostává respektu.

3 (Sebe)důvěra, kreativita a propojenost

Sestra nepochopila ani ty akvarely – byla z nich zmatená – prohlížela si je několikrát – a zdálo se, že pokaždé znovu uvažuje – o tom muži na koni, který se jí líbil […] vezmu to zítra do školy – ukazovat to lidem, kteří nic nevidí, mě bolí, ale stejně to udělám – […] Jestlipak je to proto, že mám v sobě víc zvířete než mozku – že chci být u tebe, abych ti řekla, jak moc se mi to líbí – Ne, žádné zvíře – je to kvůli doteku – Pro mě dotek může být Bůh, nebo ďábel – nevím, který z nich – […]

Georgia O’Keeffeová Alfredu Stieglitzovi

Přibližně ve stejné době, kdy jsem se potýkala se zdravotními komplikacemi, jsem se vrátila do školy – v doktorském studiu jsem se chtěla věnovat spisovatelkám viktoriánského a edwardiánského období.

Začala jsem si všímat, že mnohé ženy, které tvořily mezi lety 1850 a 1920, vypovídaly ve svém díle cosi o ženské sexuální zkušenosti, v čem se nejednou rýsovalo spojení mezi sexuálním a tvůrčím probuzením. Tyto autorky z doby dávno před sexuální revolucí i „druhou vlnou“ feminismu (například britská viktoriánská básnířka Christina Rossettiová, Američanka Kate Chopinová, píšící na přelomu 20. století, nebo Anaïs Ninová, autorka slavných deníků, která ve 30. letech žila a pracovala ve Francii) líčí ženskou sexuální vášeň jako všemocnou sílu, s níž vůle nebo sebeovládání nezmůže zhola nic. Vidí, že sexuální sebepoznání nebo probouzení je u ženy často spojeny s objevováním tvůrčích schopností a vlastní identity. Na rozdíl od autorek a umělkyň pracujících s dědictvím 60. let nikdy nepopisují ženskou sexualitu jako zdroj „pouze“ fyzické rozkoše.

Přišla jsem ještě na jednu velmi zajímavou věc: Přestože mizogynní pozorovatelé odjakživa tvrdili, že geniální ženy jsou asexuální (inteligentní a málo smyslné „modré punčochy“ se v různých podobách objevují už od středověku) a že naopak přitažlivé a žádoucí ženy nevlastní fungující mozek, potvrzovaly biografie těchto umělkyň jedna po druhé pravý opak. Kdykoli ta či ona spisovatelka, revolucionářka či umělkyně prožívala nějaký zvlášť osvobodivý milostný vztah nebo známost anebo začala sama sebe sexuálně vnímat, i když třeba partnera neměla, prošla vzápětí velmi plodným obdobím, v němž se projevil její tvůrčí a intelektuální růst. A soudě podle soukromé korespondence, pochopila jsem, že některé z nejoriginálnějších a intelektuálně či psychicky „nejsvobodnějších“ žen své doby – od George Eliot přes Christinu Rossettiovou, Edith Whartonovou, Emmu Goldmanovou až po Georgii O’Keeffeovou – byly zároveň ženami velmi náruživými.

George Eliot popsala v románu Červený mlýn (The Mill on the Floss, 1860) svou hrdinku Maggie Tulliverovou jako „vrhající se pod svůdnou nadvládu svých nekonečných potřeb“.[1] Podle britské prozaičky A. S. Byattové, která dílo této slavné viktoriánské spisovatelky editovala a komentovala, trpěla i George Eliot „obavami, že v ní vášnivá povaha může rozpoutat něco démonického“. V dopisech se přátelům svěřovala a přiznala i strach z pohlcení erotickou touhou: „Včera večer mě přepadla hrůzná představa, jak se stávám světskou, smyslnou a ďábelskou“.[2]

Muka ženské žádosti brilantně vystihla básnířka Christina Rossettiová. Lauru, hrdinku výpravné básně „Goblin Market“ (Trh skřítků; 1862), „natáhla jako prut šílená touha / A zuby jí zhrzené skřípaly a slzy tekly / Jako by jí mělo srdce puknout.“ Lauřina sestra Lizzie, která ochutnala „ovoce skřítků“, je naopak opojená a žádá stále víc. Křičí: „Objímej mne, líbej, pij moje šťávy / Pro tebe vysáté z ovoce skřítků / Od skřítků dužinu a chutě nektarů. / Jez mne a hltej, miluj mne; / […] vem si mne celou […] / Líbala ji a líbala hladovými ústy.“ Dívky na trhu skřítků nutí „malební a prohnaní mužíci“ jíst ovoce, které působí „jako balzám v hrdle, / Ale jako jed v krvi“.[3]

Roku 1915 psala mladá malířka Georgia O’Keeffeová své lásce, Arthurovi Whittieru McMahonovi: „Připadá mi divné – se neodevzdat – když bych chtěla. Je krásné dávat lásku.“ Milostný vztah s fotografem Paulem Strandem, během něhož fantasticky umělecky pokročila, se odráží i v jejich korespondenci. Reflektuje se v ní spojité vzrušení z průniku do abstrakce a myšlenek na mužské polibky: „A potom práce – ano, zamilovala jsem si ji – a miluju tebe – chtěla bych tě obejmout a divoce líbat […] jak zvláštní, že jsem se tě ani nedotkla, i když jsem po tom tolik toužila. Přesto ti chci říct, jak jsem toužila […]. Chtěla bych s tebou jít někdy večer na Drive – vezmeš mě tam?“ Citovaná biografie poznamenává, že narážka na Riverside Drive v závěru dopisu je „provokativní“ – milenci tam za temných večerů hledali soukromí.[4]

Zdá se, že u mnohých umělkyň spadá pozorovatelné sexuální probuzení v určitých momentech života vjedno se vzmachem kreativity, která se vlila do práce pronikavější a energičtější, než byla ta v předchozím období. Tyto sinusoidy s tvůrčími vrcholy by se mohly stát důkazem mého vzrůstajícího přesvědčení, že ženy vnímají vaginu jako nedílnou součást své podstaty, z níž může pramenit senzitivita, která ve šťastných chvílích nabývá sexuálně tvůrčího charakteru.

Autorky popisují momenty sexuálního „prozření“ jako zvedající se mlhu, která odhaluje smysl ženského já. Ze soukromé korespondence často prosvítá jejich překvapené opojení z nového bytí, které objevují v probíhajícím, sexuálně naplněném milostném vztahu. Mladá, fyzickou láskou dosud nezasažená Hannah Arendtová psala Ernstu Blucherovi v počátcích jejich vztahu, který byl podle všeho bouřlivě erotický i hluboce intelektuální: „Já […] jsem konečně poznala, co je štěstí. […] Pořád nemůžu uvěřit tomu, že se mi dostává obojího: velké lásky i vědomí, že jsem sama sebou. A přitom nemůžu prožívat jedno, aniž bych prožívala to druhé.“[5] Hrdinky těchto autorek nelitují utrpení, které jim sexuální probuzení způsobilo, i útrap, které kvůli své touze prožily: V románu Kate Chopinové Probuzení z roku 1899 si Edna Pontellierová uvědomuje, že „[m]ezi protichůdnými pocity, které se jí zmocnily, však nebyl ani stud, ani lítost“.[6]

Byly to ale hlavně dopisy a romány Edith Whartonové, které mě přiměly dychtivě pátrat po této linii. Whartonová byla po většinu svého dospělého života provdaná za Teddyho Whartona, kultivovaného, ale průměrného příslušníka vyšší společnosti, muže, ke kterému se absolutně nehodila. Jak víme od ní samé i z jiných zdrojů, jejich sexuální život téměř neexistoval. V roce 1908 však prožila dramatické sexuální probuzení v mimomanželském vztahu s přitažlivým, svůdným a provokativním bisexuálním novinářem Mortonem Fullertonem. V dopisech, které mu psala (publikovaných poprvé v osmdesátých letech 20. století), píše o této sexuální iniciaci jako o něčem, co ji hrozí zničit a co jí bere sebekontrolu. Přechází v dopisech Fullertonovi do francouzštiny, jazyka, v němž se vyznává ze sexuálního potěšení, a říká, že jeho dotyk „ji zbavuje vůle“ („je n’ais plus de volonte“).[7] Přirovnává sex s Fullertonem k „droze“ – narkotická metafora se objevuje i v beletristických dílech jiných autorek té doby. (Edna Pontellierová v Probuzení rovněž mluví o tom, že dotek milence Roberta je jako „droga“ – takové přirovnání učinila feministická „druhá vlna“ v sedmdesátých letech mnohem vzácnější, protože připustit tuto míru závislosti na mužích se stalo politicky nekorektní.)[8]

Jeden z dopisů přibližuje konverzaci mezi milenci: Whartonová se Fullertonovi svěřuje, že díky němu začala prožívat orgasmy, a on odpovídá, že na základě této zkušenosti bude lépe psát. Jak se později ukázalo, Fullerton se nemýlil: Edith Whartonová stvořila některá ze svých nejlepších děl v období po svém sexuálním probuzení. V románu Dům radovánek (The House of Mirth), který vyšel v roce 1905, není ve vyprávění o ženských postavách ani zmínka o fyzických pocitech či touze, a tak motivace jejich chování i líčení vzplanutí působí nekoherentně.[9] Potlačování emocí je vyjádřeno velmi dobře, ne však už jejich naplnění. Naopak Whartonové Léto z roku 1917 a Věk nevinnosti[10] z roku 1920 prostupuje ženská sexuální touha do velké míry.

Po zážitcích z let 1908–1910 je její próza hutnější a čiší z ní hmatatelná zkušenost; rozkoš a smysly do ní vstupují nepokrytěji stejně jako ženská touha po extázi, životě a prožitcích za každou cenu, v té době samozřejmě plná tragiky. Téma ženy změněné a probuzené poznáním vlastní sexuality, ženy, která neodmítá důsledky, přestože jí ve výsledku přinášejí utrpení, je v beletrii Edith Whartonové po roce 1910 již trvale přítomné.

Studovala jsem životopisy skvělých umělkyň, spisovatelek a revolucionářek osmnáctého, devatenáctého a počátku dvacátého století: Mary Wollstonecraftová, Charlotte Brontëová, Elizabeth Barrett Browningová, George Sand, Christina Rossettiová, George Eliot, Georgia O’Keeffeová, Edith Whartonová, Emma Goldmanová, Gertrude Steinová – samé ženy, jejichž životy, dopisy a rozhodnutí, při nichž něco obětovaly anebo riskovaly, odhalují jejich náruživé a často i sexuálně vášnivé povahy.[11]

Příběhy velkých žen, jejichž okruh se v širším povědomí stále rozšiřuje, ukazují stejně klenutý oblouk: Sexuální rozkvět jako by předcházel rozvinutí hlubšího vhledu a širšího spektra představivosti. V jejich dílech lze často chronologicky sledovat i změnu v perspektivě: Palety jsou obohaceny o nové barvy a na obzoru se rýsují možnosti nově poznávaných světů.

George Eliot, krátce potom, co začal její tajný vztah s Georgem Lewesem, napsala své první důležité prozaické dílo, Scenes of Clerical Life (Obrazy z církevního života, 1857).[12] PK začátku eroticky nabitého vztahu Georgie O’Keeffeové s fotografem Alfredem Stieglitzem lze datovat její první experimenty s formou a barvami, projevující se ve své době nevídaným ztvárněním květinových motivů. V roce 1917 mu v dopise, který vyjadřuje splynutí jejího uměleckého a sexuálního vzrušení, napsala: „Cítím, že je přede mnou mnoho práce – mnoho – a napadá mě jedna věc, kterou musím malovat – prapor, temně rudý a chvějící se ve větru jako mé rty těsně předtím, než začnu plakat – […] Je tam rovná silná čára – jako obrys zubů schovaných za těmi rty –

Dobrou noc – Bolí mě celá hruď a jsem unavená – nedokázala jsem spát ani jíst ze všeho toho vzrušení tam dole – a bolesti – a krásy – a pochopení –“[13]

Emma Goldmanová po roce 1908, kdy začal její vášnivý románek s Benem Reitmanem, zostřila ještě více radikální kritiku stávajících sociálních norem. Zaujala tehdy stanoviska, která ji dostala do vězení. Pro spojení těch dvou milenců bylo charakteristické, že Reitman Goldmanovou nejen svedl, ale také jí pro účely konání přednášek nabídl svůj „tulácký hangár“, když se jí nedařilo sehnat jiný prostor. Gertrude Steinová poté, co se seznámila s Alicí B. Toklasovou a začala s ní žít, získala možnost zkoumat se jako milenka jiné ženy – v její práci se pak rychle rozvíjelo experimentování a pronikala do ní smyslnost.

Stejného druhu propojení si lze všimnout i u mladších autorek, někdy překvapivě konkrétně. Reportérka Mellisa Blocková se v rozhovoru s Isabel Allendeovou pro National Public Radio, odvysílaném 6. listopadu 2006, spisovatelky zeptala na genezi hlavní postavy jejího románu Inés, má drahá, velmi živě ztvárněné Španělky ze 17. století: „První věta prostě vystřelila z mé dělohy,“ sdělila autorka nejspíš zaskočené tazatelce. „Ne z hlavy, prostě z dělohy. Zněla: ‚Jsem Inéz Suárezová, obyvatelka věrného města Santiaga v Nové Extremaduře, v království Chile.‘ A tak jsem to cítila. Cítila jsem, že já jsem ona a že ten příběh může být vyprávěn pouze jejím hlasem.“[14]

V životopisech, které jsem přečetla, je milenec nebo milenka múzou svého druhu, nemusí to být zrovna stálá životní opora, ale respektuje umělkyni nebo revolucionářku intelektuálně a zároveň ji nažhavuje eroticky. Vypadá to, že když se mnohé skvělé ženy probouzely sexuálně, riskovaly zároveň i na dalších frontách – společenských a uměleckých – a objevovaly přitom v sobě tvůrčí schopnosti, nový způsob projevu, suverénní vystupování. Přemýšlela jsem: Existuje nějaká spojitost, která nám unikala, mezi svobodou, kreativitou a oživením ženské vášně?

Může tu jít o něco hlubšího?

Štěteček krysám pro radost

Když se mi po operaci páteře zase vrátila do života radost, barvy, sebejistota, pracovní elán a pocit, že všechno souvisí se vším, i se mnou, nemohla jsem už ignorovat, že poruchy mého vědomí před operací musely mít nějakou fyziologickou příčinu, protože změny mého stavu byly se zraněním a uzdravením pánevního nervu tak úzce propojeny. Co se mi to vlastně stalo? A co to znamenalo? Byla ta příčina a důsledek subjektivním rozmarem mého podivného nervového systému a biochemické rovnováhy, nebo by se v tom dalo vysledovat něco, co je všem ženám potenciálně společné?

Asi čtyři měsíce po zotavení mě pozvali, abych přednášela skupině mladých vzdělaných žen na univerzitě. Nechci nikoho jmenovat a umístím tuto událost na státní univerzitu v kanadském vnitrozemí. Mnohé z posluchaček byly studentkami biologie nebo věd souvisejících s neurologií, které se společně rozhodly uspořádat konferenci. Jejím cílem bylo probrat některá témata, která by pro ně jako pro ženy mohla být důležitá, až opustí brány školy a vstoupí do „opravdového“ světa.

Byl teplý a svěží den. Shromáždily jsme se k diskusi ve velkém obývacím pokoji staré farmy. Seděly jsme v hlubokých měkkých křeslech, potažených jasně červenou látkou, pod nohama vybledlé karmínové koberce, zraky nám bloudily po košících se sušenými květinami na velkých krbech. Zlaté sluneční světlo zalévalo místnost okny, kterými bylo vidět zelené říční údolí a za ním se zdvihající modravé kopce.

Když jsme probraly jejich projekty a představy o budoucím životě, rozhodly jsme se využít příjemný den k procházce. Jedna mladá žena, která to tam znala, nás vedla dobytčími stezkami, skrz průchody v parcelačních zídkách a bahnitými zákruty polních cest nahoru a přes kopec. Když jsme přešly jeho vrchol, vypadalo to, jako bychom vstoupily do jiného ekosystému. Domácký charakter krajiny byl najednou ten tam, na všechny strany se táhla divoká šedozelená pole a začal foukat silný vítr. Rozhodla jsem se jim bez okolků svěřit, s čím jsem si tolik lámala hlavu.

„Myslím si, že existuje spojení mezi vaginou a mozkem, kterému většina z nás úplně nerozumí. Zjišťuju, že ženský orgasmus může souviset se sebedůvěrou a kreativitou. A taky mám pocit, že vagina a orgasmus se nějak pojí se schopností vnímat souvislosti mezi věcmi.“

Moje mladé společnice na chvilku ztichly. Pak jedna z nich, historička, promluvila: „V mém případě to platí stoprocentně,“ řekla rozhodně. „Když zažiju fakt dobrej sex, ale myslím fakt dobrej sex,“ – všechny se začaly smát s vědomím toho rozdílu – „cítím, že dokážu všechno. Mám ze sebe skvělej pocit. Moje sebevědomí roste do nebe. To se mi za běžných okolností nestává. A nějakou dobu potom se to projevuje i v mojí práci – vidím věci, které mi předtím unikaly, souvislosti, které jsem přehlížela. Prostě cítím, že lépe využívám možnosti svého vnímání.“

Další žena, politoložka, souhlasila: „Cítím se nepřekonatelná. Jako kdybych běžela maraton. Jsem sama ze sebe úplně nadšená.“ Na chvilku zase zavládlo ticho, to ticho, které znamená intenzivní přemýšlení.

„Pracovala jsem v laboratoři a mým úkolem bylo sexuálně uspokojovat krysí samice,“ řekla mladá vědkyně, na tváři rošťácký úsměv.

„Cože??“ vyjekly jsme všechny.

„Je to tak!“ smála se. „Měla jsem na to takový malý štěteček.“ Namalovala jakoby štětcem ve vzduchu malou tečku. „Za nějakou dobu se z toho stala normální součást mé práce.“

„Vůbec jsem netušila, že se krysy dokážou sexuálně uspokojit,“ žasla jsem, zaskočena vlastní nevědomostí.

„Všechny samice savců mají klitoris,“ vysvětlovala klidným, výkladovým tónem, který prozrazoval, že je to pro ni sice zajímavé, ale vlastně to vnímá jen jako další z řady vědeckých údajů. „Ano, všechny,“ opakovala. Vedle stojící kráva naklonila hlavu a tázavě se zahleděla na bytosti po své pravici. (Ještě jsem se dozvěděla, že u dvou třetin samic je klitoris umístěn v přední části vaginy, přibližně v místech ženského bodu G; do té doby jsem netušila, že jiné samice vůbec klitoris mají.)

Byla to velmi nevšední chvíle. Přes zaoblené kopce na horizontu se začala valit mlha, vítr mírně pofukoval. Ženy potichu probíraly orgasmus, pronikání do podstaty věcí a životní energii. A já žasla nad tím, že mi unikla taková skutečnost, přestože mi to mělo být jasné: Všechny samice savců jsou evolučně naprogramované tak, aby mohly zažívat sexuální uspokojení.

„Když krysí samice chtějí sex, dělají tohle.“ Nastavila ruce jako zvednuté přední tlapky a prohnula záda. Všechny jsme se rozesmály. Později jsem se dozvěděla, že té pozici se říká „lordóza“. Bioložka nám popsala svůj projekt a jeho výsledky podrobněji a já si řekla, že si o něm zjistím víc.

Ještě jsme si chvilku povídaly, ale vítr už zesílil příliš. Zamířily jsme tedy zpátky do příjemné blízkosti ohně, k červeným křeslům a čajové konvici, i když nám bylo trochu líto nechat za sebou ten trochu divoký, poněkud nevysvětlitelný moment, kdy se chvíli zdálo, že vítr, tráva i zvířata jsou součástí toho, co se samy o sobě dozvídáme: Že jako ženy s typicky ženským druhem potěšení máme v přirozeném řádu věcí své pevné místo.

Chtěla bych tu chvíli zadržet, ale vracela jsem se povzbuzena zvídavostí těch mladých žen a jejich otevřeností, když objevily, že to, co je vzrušovalo na jejich odborné práci, mělo vazby na jiné druhy vzrušení, které dosud měly za fyziologické a nesouvisející.

Orgasmus na pódiu

V několika následujících měsících mi další ženy z různého prostředí potvrzovaly, že také ony poznaly chvíle, kdy jim pocit sexuální pohody zvedá sebevědomí a vlévá do nich tvůrčí elán.

Jednoho večera jsem se v New Yorku zúčastnila přelidněné party u příležitosti nějaké premiéry, kde byla spousta lidí od filmu a od divadla. Rámus byl ohlušující. U baru obsypaného hosty jsem se dala do řeči s elegantní ženou, která stála ve frontě přede mnou. Mohlo jí být něco po čtyřicítce. Upravená, na rtech zářivě rudou rtěnku, kolem krku perly a na sobě černé koktejlky, které upomínaly na jazzový věk. Řekla, že je herečka a že hraje ve filmu, kvůli kterému tady jsme, a zeptala se, čím se živím já. Odpověděla jsem, že jsem spisovatelka a že pracuju své na nové knize. „A o čem bude?“ zeptala se. „Je to kniha o vagině,“ řekla jsem. Usmála se. Zorničky se jí rozšířily.

Tehdy jsem už byla zvyklá, že když lidé zaslechli slovo „vagina“ v odpovědi na podobný dotaz, dostavila se okamžitá, možná i nějak změřitelná fyzická reakce. Některým, mužům i ženám, se na tváři hned objevil úsměv, krásný a upřímný. Další se zatvářili poplašeně nebo znechuceně, asi jako kdybych najednou vytáhla z kabelky mrtvého pstruha a položila ho doprostřed stolu nebo ho držela v ruce a začala o něm diskutovat. Jiní, hlavně muži, dostávali záchvat smíchu, hysterického a bezděčného, z něhož byli sami v rozpacích.

Odměněna hereččiným pohádkovým úsměvem jsem se odvážila zajít dál: „Vlastně se právě teď snažím odhalit, jestli existuje spojení mezi ženským orgasmem a tvůrčím nábojem.“

Herečka zbledla a znejistěla. „Nemůžu uvěřit, že jste to opravdu vyslovila,“ řekla. „S něčím se vám svěřím. Ještě jsem to nikdy nikomu neřekla.“ Zhluboka se nadechla. „Jsem metodická herečka.“ Věděla jsem, že metodičtí herci pracují s vizualizací, aby jejich hraní vycházelo „zevnitř“, to znamená, že si vyvolají vědomí postavy, kterou ztvárňují, aby prožili a vyjádřili její povahu, místo aby ji „hráli“. „Když zkouším roli a ponořím se hluboko do postavy, moje orgasmy se změní. Najednou jsou víc, víc…“ Mávala skleničkou, jako by se chtěla strefit do přesného významu, ale slova jí scházela.

„Transcendentální?“ napověděla jsem jí.

„Přesně. Zeptejte se mého přítele. A taky…“ rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že ji nikdo neposlouchá, „být tou postavou, hrát ji, mě vzrušuje samo o sobě.“ Podívala se znovu kolem sebe, ale zas pokračovala, jako by ji něco nutilo říct, co má na srdci, nahlas: „Jednou jsem měla orgasmus přímo na jevišti. Jen z toho intenzivního hereckého soustředění.“

Sevřela jsem skleničku. Takže to nefunguje jen tak, že orgasmus dokáže zvýšit ženskou kreativitu; kreativita taky může orgasmus vyvolat.

„Opravdu?“ podivila jsem se.

„Opravdu,“ řekla.

„No to je teda věc. Myslíte, že se to stalo i někomu jinému?“

„Vím to. Jsem si jistá, že to zažily i jiné ženy v umělecké branži. Znám takové, které měly orgasmus, když malovaly. A taky vím, že se ty stavy navzájem podporují: Sexualita nabíjí tvůrčí práci a kreativita zlepšuje sex.“ Dala mi svou vizitku a slíbila, že mě s těmi dalšími umělkyněmi, co prožily orgasmus při tvorbě, seznámí.

Poděkovala jsem jí a vyrazila do noci. Cestou k šatně jsem opatrně našlapovala kolem přítomných hereček, jako by to byly maskované Erótovy miny, schopné kdykoliv vybuchnout. Když jsem ale venku zvedla hlavu a zadívala se na newyorskou zimní oblohu posetou hvězdami, cítila jsem lehkou závrať.

Ještě té noci jsem zahájila neformální průzkum. Nabídla jsem soubor několika otázek ženám ve své facebookové skupině, čítající v té době kolem 16 800 lidí. Ptala jsem se, jestli někdy na vlastní kůži zažily, že spolu sex a pracovní výkon souvisejí, jestli za sebou mají sexuální zkušenost, která zvýšila jejich sebevědomí a uspokojení ze sebe samých, jestli jim sex někdy líp odhalil souvislosti mezi věcmi, anebo naopak, jestli když jsou osamělé a bez sexu, mají deprese nebo jsou frustrované, cítí se méně sebejisté a schází jim energie. Jejich odpovědi mi potvrdily, že ty mladé vědkyně, herečka či já nepředstavujeme žádnou genderovou úchylku.

Většinou to vypadalo následovně:

NW: Stalo se vám někdy, že nějaký velmi intenzivní sexuální zážitek ovlivnil míru vašeho sebevědomí?

Respondentka: Ano, stalo.

NW: Dobil vám energii?

Respondentka: Ano.

NW: Způsobil, že jste se najednou měla víc ráda?

Respondentka: Ano.

NW: Povzbudil vás tvůrčím způsobem? Pokud ano, upřesněte to, prosím.

Respondentka: Jsem malířka a asi před rokem jsem byla na měsíčním tvůrčím pobytu ve Vermontu. Byla jsem tam sama, bez manžela. Měla jsem dostatek soukromí a ponořila se do [sexuálních] vzpomínek na své minulé vztahy. Když jsem ve vztahu spokojená, pokud jde o sex i jinak, sebevědomí i pracovní motivace se mi zvyšují. […] když jsem se v polovině pobytu vrátila z návštěvy u manžela, pustila jsem se [do práce] s větší jistotou a byla se sebou spokojenější. Po návratu mi někdo řekl: „Ty ale dneska dobře vypadáš!“ – jsem přesvědčena, že to bylo tou návštěvou manžela – že mi zvýšila sebedůvěru.

Sešla se mi spousta odpovědí od nejrůznějších žen. Mnohé hovořily o opravdu intenzivních orgasmech, ne těch běžných, každodenních, jako o zkušenostech, ze kterých pramení velká síla, energie, sebedůvěra, zalíbení v sobě samé a třpytivě proměněný svět.

třeba „Laura“, čtyřiatřicetiletá britská úřednice, mi napsala: „Seznámila jsem se s jedním člověkem v práci,“ svěřila se, „a nabralo to rychlý spád. Bylo to na mě příliš rychlé a jeho jsem podezřívala, že to má jen jako chvilkovou záležitost. Ale vyspala jsem se s ním a byl to skvělý sexuální zážitek, hodně mě změnil. Větší sebevědomí se dostavilo okamžitě; jako bych najednou vyrostla a stála vzpřímeně. Víc energie? Dva měsíce jsem každé ráno s radostí cvičila. Taky jsem se měla mnohem raději, což se projevilo třeba tak, že jsem chodila na pedikúru. Kreativita? Večer jsem často hrála na kytaru a naučila se čtyři nové písničky. Souvislosti? Ten vztah ve mně vzkřísil dřímající duševní schopnosti a ty se v mém myšlení od té doby projevují. Bohužel jsme se rozešli. V poslední době se mi po něm stýská a chybí mi – hlavně postrádám všechno to kolem.“ A pokračovala: „Jsem smutná a cítím, že se můj starý negativismus vrací a že se mám méně ráda. Přijde mi to divné, rozčilující a nechci to prožívat.“ Zakončila to s jistou dávkou bolesti: „Zkoušela jsem spát s jinými muži, ale nic podobného tomuhle přívalu [pocitů] jsem nezažila.“

Laura napsala, že i s těmi dalšími muži prožívala orgasmy, dokonce častěji než s tím, jehož důvěrná blízkost u ní vyvolala tak silné probuzení. Mnoho žen se s touto myšlenkou ztotožnilo, proměna, kterou jim hluboké sexuální zážitky přivodily, nezávisela jen na počtu orgasmických „ohňostrojů“. Vnitřní změnu způsobovaly subjektivní pocity z kvality orgasmu, něco, co dokázalo spojit tělesné s emocionálním a se sférou vnímání: Zdůrazňovaly intenzitu jeho působení a nával sebedůvěry a elánu, který následoval.

Položila jsem stejné otázky své dávné kamarádce Patricii, ženě mého věku a nyní úspěšné podnikatelce. Seděly jsme spolu na zahradě jejího domu na předměstí, řekněme například v Ann Arboru v Michiganu. Zahrada měla velikost poštovní známky – přímo za námi se na slunci sušilo prádlo a její šestiletý syn si hrál s kamarádem ve skleníku, do kterého jsme viděly od venkovního stolu, u něhož jsme div nešlapaly do bylinkového záhonku. Vypadala jako úplně „obyčejná“ manželka a matka po čtyřicítce. Působilo to divně, protože těch 23 let, co se známe, jsme spolu sice své sexuální životy otevřeně probíraly, ale nikdy jsme se nedostaly k otázkám oněch propojení, které mě teď zajímaly – bylo to proto, že mě to dřív nenapadlo. Podívala se na mě stejně jako ty ostatní ženy s překvapeným výrazem náhlého poznání.

„Bože můj,“ řekla a začala se smát. „Páni… Naomi. No jasně. Většinou zažívám úplně skvělej sex, orgasmy jsou fajn, ale to, co říkáš, se nestane. Ale potom, jednou za čas, přijde po sexu ta úžasná chvíle, kdy je fakt všechno jak nabitý elektřinou! Pracovní věci jsou mnohem jasnější. Jako bych na moment získala nějaký superschopnosti. Klidně bych běžela maraton nebo napsala veledílo. Vyrazila bych šplhat do Alp!“ Teď už se skoro válela smíchy. „Neděje se to ale vždycky,“ upřesňovala, „to určitě ne. A asi bych to pokaždý ani nechtěla, víš? Protože pak už bych nikdy nechtěla dělat nic jinýho nebo by mě posedla nekonečná kreativní mánie. Kdyby to bylo pokaždý, tak bysme z tý postele nikdy nevylezly.“

Dokáže výjimečný sex, sex, který zasáhne vaginu, pocity, náladu a celé tělo takovým způsobem, že se přitom specificky aktivuje parasympatický nervový systém, opravdu navodit v ženě euforii, boom tvořivých schopností a sebeúctu?

„Laura“, se kterou jsem se osobně nesetkala, výmluvně popsala, že procházet touto transformací celého já pro ni bylo „zvláštní a rozčilující“. Pocity nejistoty z vlastních reakcí se v odpovědích, které jsem dostávala, objevovaly velmi často. Pokud neporozumíme fyziologickým, neurologickým a biochemickým pochodům, které v nás láska a sex rozpoutávají, naše vlastní ženské já nás nepřestane „znepokojovat“.

Co se s námi vlastně dělo? Co se stalo herečce, která prošla erotickou proměnou přímo na jevišti? Co se přihodilo bioložce, která v laboratoři pochopila nové souvislosti, a co podnikatelce, která měla najednou chuť „napsat veledílo“?

4 Dopamin, opioidy a oxytocin

Píšu jako miluju […] polibky, které jsme si dali v deset večer v sobotu, 12. října […] kolik lánů pšenice, kolik vinic mezi námi leží! Nesnáším zákony […]. Chci cítit – a probudit cit v ostatních […].

cestovatelka Isabelle Eberhardtová, 1902

Přihodilo se nám, že naše tělesné systémy zasáhl před milováním, během něj i po něm dopamin. Působil v nich spolu s dalšími látkami včetně oxytocinu a opioidů. Dopamin je tou nejfeminističtější chemikálií v ženském mozku.

Jestliže dopaminový systém funguje optimálně – to znamená, když ho například povzbuzuje naděje na dobrý sex, kdy žena myslí na to, co ji vzrušuje, a pak když se také postará, aby dostala přesně to, co chce – zostřuje to soustředění, posiluje motivaci a pomáhá jí energicky si stanovovat cíle. To všechno jsou účinky aktivovaného dopaminu. S určitostí lze tvrdit, že dopaminový systém povzbuzený očekáváním skvělého sexu generuje zvýšenou energii, kterou ženský mozek dokáže využít a zacílit ji na jiné činnosti a životní snahy.

Má to ale jeden háček: tato nahromaděná osobní síla je závislá na odměně – člověk musí dostat to, co chce. Jestliže je žena sexuálně frustrovaná anebo ještě hůř – vzrušená, ale nedostane se jí konečného uvolnění, její dopaminový systém se před sexem bude angažovat méně a méně a ona nakonec ztratí přístup ke zdroji pozitivní energie, kterou by mohla při sexu a poté i při jiných úkonech využít.

Má menší šanci se při jakékoli činnosti „aktivovat “ (řečeno odborně) nebo „nabudit“ (řečeno lidově), může upadnout do deprese nebo „anhedonie“ čili neschopnosti zažívat potěšení, do stavu, kdy je svět „bezbarvý“. Při nižší hladině dopaminu trpí člověk nedostatkem elánu a ambic a má nízké libido.[1] S optimálním množstvím dopaminu je naopak sebejistý, kreativní, komunikativní a věří svým postřehům.

Hladiny dopaminu

nedostatečná citlivost

normální citlivost

závislosti

deprese

anhedonie – chybějící potěšení, bezbarvý svět

nedostatek ambice a elánu

vztahy s lidmi nejdou navazovat

nízké libido

problémy s erekcí

úzkostné poruchy v sociálním chování

přetrvávající porucha pozornosti s hyperaktivitou

poruchy spánku, syndrom neklidných nohou

zdravé navazování vztahů s lidmi

„pohodové“ pocity, spokojenost

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vagina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.