Tiráž

Karen Russellová: Swamplandie

Kniha vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Copyright © 2011 by Karen Russell

Translation © Lýdie Kárníková, 2014

Illustrations © Adéla Jirků, 2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z anglického originálu Swamplandia! přeložila Lýdie Kárníková.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kárník.

Redakce Klára Soukupová.

Typografie a sazba Miloš Jirsa (pdf).

Obálka (s použitím ilustrací Adély Jirků) Petr Bosák a Robert Jansa.

Konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Vydalo v roce 2014 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

(pdf – 709. publikace, 153. elektronická;

epub – 710. publikace, 154. elektronická;

mobi – 711. publikace, 155. elektronická)

ISBN 978-80-7363-648-7 (pdf)

ISBN 978-80-7363-649-4 (epub)

ISBN 978-80-7363-650-0 (mobi)

Mé rodině

„Koukni na silnici, jestli tam někoho není vidět.“

„Nikoho,“ řekla Alenka.

„Takové oči bych taky chtěl mít,“ durdil se Král. „Vidět Nikoho! A na takovou dálku! Za takového světla já mám co dělat, abych vůbec někoho uviděl!“

Lewis Carroll, Alenka v kraji divů a za zrcadlem[*]

Kapitola první. Začátek konce

Naše matka vystupovala za svitu hvězd. Nikdy jsem nezjistila, kdo s tím přišel první. Pravděpodobně to byl nápad Náčelníka Bigtreeho a byl to dobrý nápad – zakrýt reflektor a nechat samotný ostrý měsíc rozříznout oblohu, vypnout mikrofon, nechat tenká víčka jevištních světel stažená a dát turistům na tribunách možnost užít si tmu našeho ostrova, pobídnout celý stadion, aby polykal vzduch společně s hvězdou Swamplandie, světoznámou zápasnicí s krokodýly Hilolou Bigtreeovou. Čtyřikrát týdně naše matka lezla po žebříku nad Krokodýlí jámu v dvoudílných zelených plavkách a stavěla se na okraj skokanského můstku. Když bylo větrno, létaly jí kolem obličeje dlouhé vlasy, ale jinak byla celá nehybná. Noci v bažině byly temné a bezhvězdné – náš ostrov byl něco přes čtyřicet kilometrů daleko od sítě světel na pevnině – a i když jste na nebi mohli pouhým okem najít Venuši a safírové vlasy Plejád, tělo naší matky bylo vidět jenom v obrysech, skvrna na pozadí palmového listí.

Někde přesně pod Hilolou Bigtreeovou plavaly ve třech stech tisících galonů filtrované vody tucty krokodýlů a prorážely hladinu svými úžasnými diamantovými hlavami s tesáky ve tvaru rampouchů. Nejhlubší dno – černý kornout, do kterého máma skákala – mělo osm metrů a v nejmělčím bodě voda ubývala až na deset centimetrů bahna pokrývajícího vrstvu měďnatého písku. Uprostřed jámy se z nahrnutého bláta zvedal malý ostrůvek, čtvrt akru vyhloubeného vápence. Přes den na kameny šplhalo na třicet krokodýlů a jako živá hora se vyvalovali na slunci.

Stadion u Krokodýlí jámy měl kapacitu 265 turistů. Močálovitou ohradu obklopovalo osm kaskádovitých řad, na předních sedačkách jste se mohli našim krokodýlům dívat z očí do očí. Na vystoupení naší matky jsme se koukaly z tribuny s mojí starší sestrou, Osceolou. Když se Ossie nahnula dopředu, nahnula jsem se taky.

U vchodu ke Krokodýlí jámě přitloukl náš otec – Náčelník – dřevěnou tabuli:

DIVÁCI V PRVNÍCH ČTYŘECH ŘADÁCH MAJÍ ZARUČENO, ŽE SE NAMOČÍ!

Přímo pod to dopsala naše matka svým drobným rozlíceným rukopisem:

KDOKOLIF MŮŽE PŘIJÍT K ÚRAZU.

Turisti na tribunách hopsavě zvedali zadky, plácali všudypřítomné komáry a odlepovali si od svých zpocených stehen béžové kraťasy a potisknuté sukně z obchoďáku. Sykali a strkali do sebe a proklínali se navzájem, páry splétaly svoje bledé nohy dohromady jako úhoře, pivo se rozlévalo, děti brečely. Konečně Náčelník zapojil hudbu. Z našich zastaralých tlampačů zazněly fanfáry a obrovské slepé oko reflektoru kroužilo skrz vějířovité listy palem, dokud na můstku nenašlo Hilolu. A v tu chvíli, jen tak, najednou, přestala být naší matkou. Sláva se na ní usadila jako tenký povlak – „Dámy a pánové, Hilola Bigtreeová!“ zařval táta do mikrofonu. Než skočila, lopatky se jí odlepily od zad jako křídla.

Jezero bylo pobito obrovskými šedými a černými těly. Aby se vyhnula krokodýlům, musela Hilola Bigtreeová udělat během letu sérii obratů a dopadnout do vody s naprostou přesností. Světlo z Náčelníkova reflektoru vrhalo na temný povrch vody ledový kruhový povlak a uvnitř toho kruhu plavala máma, napříč celou délkou jezera. Lidi ječeli a ukazovali prstem, kdykoli k ní do kuželu světla připlaval krokodýl, macatý šlehající ocas rozřízl margarínové vlny a rydlo hlavy nestvůry začalo cvakat po jejím boku. Naše matka plavala blaženě dál a vrážela do obvodu světelného kuželu, jako by zkoušela pevnost vrat nějaké plovoucí ohrady.

Voda vystupovala a řasila se jako černé hedvábí. Máminy ruce tvrdě zabíraly, mohli jste slyšet její nádechy, jak čeří vodu, prudké vdechy vzduchu. Tu a tam se za okraj bílé sítě světla zachytily hořící uhlíky krokodýlích očí, jak Náčelník přejížděl přes Krokodýlí jámu reflektorem. Uběhly tři dlouhé minuty, pak čtyři, a konečně se Hilola Bigtreeová mocně nadechla a zachytila se za laťku žebříku na východní straně tribuny. Všichni jsme vydechli s ní. Naše tribuna nebyla nic zvláštního, jenom jednoduché molo na metr a půl dlouhých chůdách vznášejících se nad Krokodýlí jámou. Hilola vylezla z vody. Její třesoucí se ruce se složily na jamce jejího pupíku. Vyplivla vodu, lehce zamávala.

Davy šílely.

Když ji světlo znovu našlo, Hilola Bigtreeová, slavná žena z plakátů, Kentaur z mokřadů, byla ta tam. Naše matka byla zase sama sebou: usměvavá, opálená, svalnatá. Trošku silnější v pase a v bocích, než jaká byla na prvních plakátech, jak ráda vtipkovala, protože teď byla matkou tří dětí.

„Mami!“ vřískaly jsme s Ossie a letěly kolem plotu přes mokrý beton, který obkružoval Krokodýlí jámu, abychom se k ní dostaly dřív, než nás vystrkají lokty fanoušků bažících po jejím podpisu. „Vyhrála jsi!“

Moje rodina, kmen Bigtreeů z Deseti tisíců ostrovů, obývala stoakrový ostrov u pobřeží jihozápadní Floridy, u zálivu Velké bažiny. Spousty let byla Swamplandie nejvyhledávanějším zábavním parkem s krokodýly a nejlepší restaurací v celé oblasti Bažin. Pronajali jsme si drahý billboard na mezistátní silnici jižně od Cape Coral: PŘIJEĎTE SE PODÍVAT NA SETA, MOŘSKÉHO PLAZA S TESÁKY A NEJSTARŠÍHO SMRTÍCÍHO JEŠTĚRA!!! Říkali jsme našim krokodýlům Setové. („Tradice je důležitá, děti,“ říkával rád Náčelník. „Protože propagační materiály jsou drahé.“) Na billboardu bezhlasně syčel třímetrový aligátor, jeden z našich Setů. Zeširoka rozevřené čelisti odhalovaly poupětovou růž lastury jeho dásní, šupiny se leskly mokrou černotou. My Bigtreeové klečíme kolem prapůvodního monstra v opačném pořadí podle výšky: můj otec Náčelník, můj dědeček Pilozub, moje matka Hilola, můj starší bratr Kiwi, moje sestra Osceola a nakonec já. Máme na sobě indiánské kostýmy vypůjčené z našeho obchodu s dárkovými předměty: jelenicové vesty, látkové čelenky, dlouhá modrá a bílá volavčí pera, z čel nám visí buclaté korálky a vlasy máme spletené do copů, kolem krku náhrdelníky z krokodýlích tesáků.

V krvi nám nekolovala ani kapička seminolské nebo mikosucké krve, ale Náčelník nás na fotografování vždycky oblékal do tradičních kmenových obleků. Říkal, že jsme „indiáni našeho vlastního druhu“. Naše matka měla barvu, kterou by turisti při zamhouření oka mohli nazvat indiánskou – a Kiwi, děda a já jsme si uměli sluníčko udržet na kůži. Ale moje sestra, Osceola, se narodila bílá jako sníh – ne nějaká slabě heřmánkově blonďatá, ale bílá jako čistá jinovatka, s barvou očí kolísající někde mezi kaštanovou a fialovou. Její tvář byla tvář naší matky promítnutá na kalnou vodní hladinu. Než jsme si stoupli před fotoaparát, abychom se vyfotografovali na billboard, nalíčila ji máma tvářenkou z drogerie. Náčelník zajistil, aby na fotce stála ve stínu stromu. Kiwi rád dělal vtípky, že Ossie vypadá jako nějaký nešťastný neduživý sourozenec ze starých daguerrotypů z Divokého západu. Ten, který vás nutí se strachovat: Ach ne, rychle to vyfoťte; to dítě na tomhle světě dlouho nepobude.

V Krokodýlí jámě v našem parku jsme v zajetí chovali devadesát pět krokodýlů. Měli jsme taky Plazí stezku, tříkilometrové prkenné molo vinoucí se skrz palmový háj a lány ostřice, které postavil můj otec s dědečkem Pilozubem. Cestou jste mohli vidět gaviály, kajmany, barmské a africké krajty, všechny možné druhy stromových žab, vyhrabané želví nory, uplakané svlačce a taky prazvláštní kubánské krokodýly, Metuzalémy – to je druh krokodýla, který byl takový expert na mimiku, že jsem ho za celý svůj život viděla se pohnout jenom jednou jedinkrát, když mu najednou spadla jeho bílá čelist a otevřela se jako kufr.

Měli jsme také jednoho savce, Judy Garlandovou, malého plešatícího floridského medvěda, kterého moji prarodiče zachránili jako mládě, v dobách, kdy se ještě medvědi volně potulovali po severní části bažin. Kožich Judy vypadal jako spálený koberec – můj bratr říkal, že trpí medvědí plešatostí. Uměla jeden trik, jestli se to tak dá nazvat – Náčelník ji naučil pokyvovat hlavou do rytmu písničky „Somewhere over the Rainbow“. Všichni, bez výjimky, jsme ten trik nenáviděli. Její strašidelné kývání děsilo malé děti a šokovalo jejich rodiče. „Pomozte někdo! Ten medvěd má záchvat!“ vykřikovali návštěvníci parku – medvěd měl špatný rytmus – ale museli jsme si ji nechat, říkal Náčelník. Medvěd byl součástí rodiny.

Náš park měl reklamní kampaň, která si nijak nezadala s reklamami na ty nejlepší vodní skluzavky a kurzy minigolfu. Měli jsme nejlevnější pivo ze tří okresů, měli jsme zápasnická představení 365 dní v roce, za slunce i za deště, bez státních svátků, bez jakýchkoli křesťanských nebo pohanských přerušení. My Bigtreeové jsme samozřejmě také měli své problémy, jako kdokoli jiný – Swamplandie byla po většinu mého krátkého života ohrožována hned několika nepřátelskými silami, přírodními i lidskými. Všichni ostrované se obávali melaleukových lesů – melaleuka, také známá jako Kajeput střídavolistý, byl exotický invazivní druh, který požíral obrovské lány naší bažiny směrem na severovýchod. A všichni jsme po očku sledovali plíživé pronikání předměstských budov a Velké cukerné rafinerie, která se k nám přikrádala z jihu. Ale vždycky se mi zdálo, že náš rod vítězí. Nikdy nás neporazili naši Setové. Každou sobotu večer (a většinu večerů v týdnu!) v průběhu celého našeho dětství matka vystupovala před publikem se svým číslem Plavání se Sety a pokaždé vyhrála. Viděli jsme tisíce představení, viděli jsme ji skákat do černé vody a pak z ní vystupovat. Po tisíc nocí jsme upínali zraky na zelený skokanský můstek, jak se chvěje ve vzduchu v jejím světlém víru.

A potom naše máma onemocněla, víc, než by kdy komu mělo být dovoleno onemocnět. Bylo mi dvanáct, když lékaři vyřkli její diagnózu, a byla jsem úplně bez sebe. Nic není spravedlivé ani logické, vrkali specialisté na rakovinu všude kolem mě. Nepamatuju si, jaká slova přesně použili, ale nedokázala jsem z nich dekódovat ani špetku naděje. Jedna ze zdravotních sester mi přinesla čokoládové bonbony z automatu, které se mi zasekly v krku. Tihle doktoři se k nám vždycky skláněli, když s námi mluvili, nebo se mi alespoň zdálo, že každý doktor, který se o mámu staral, byl obr, dva nebo dva a půl metru vysoký. Posledním stadiem choroby máma proletěla děsivou rychlostí. Už nevypadala jako naše matka. Její hlava změkla a olysala jako hlava miminka. Museli jsme ji pozorovat, jak se propadá do svého vlastního obličeje. Jednoho dne se ponořila a už se nevrátila. Vzduch zakryl díru, která po ní zbyla, a ta se ani jednou nezachvěla, žádné bubliny, zdálo se, že už se vážně nevynoří na hladinu. Hilola Jane Bigtreeová, zápasnice s krokodýly světové úrovně, příšerná kuchařka a matka tří dětí, zemřela v posteli v suchozemské nemocnici ve West Davey, jednu zamračenou středu, 10. března v 15.12.

Začátek konce může působit jako prostředek, když v něm žijete. Když jsem byla dítě, neviděla jsem žádný z těchto předělů. Uviděla jsem je až potom, co Swamplandie padla, kdy se čas rozložil do příběhu se začátkem, prostředkem a koncem. Jestli nemáte moc času, tohle by byla čtyřslovná verze našeho příběhu: šli jsme ke dnu.

Bylo mi třináct, když se úpadek Swamplandie skutečně rozjel, i když jsem nejdřív moc nevnímala nebezpečí, kterým jsme najednou začali čelit – máma byla mrtvá, takže jsem si myslela, že to nejhorší, co se nám mohlo stát, se nám už stalo. Nevěděla jsem, že jedna tragédie může plodit další a další – katastrofy s jiskrou v oku, co vytékají z mrtvé díry jako netopýři z jeskyně. Uteklo devět měsíců od mámina odchodu. Náčelník s její smrtí nijak neobeznámil veřejnost, až na jeden malý nekrolog v novinách Loomis Register. Její jméno bylo pořád uvedeno v každém floridském průvodci, její obličej zdobil naše billboardy a dárkové předměty v našem obchůdku, její hlavní číslo, Plavání se Sety, bylo skoro jako synonymum pro celou Swamplandii. Hilola Bigtreeová byla vůdčí princip, který naše upocené turisty v kšiltovkách přitahoval zpoza vody. Musela jsem tedy začít oznamovat špatné zprávy:

„Přišli jsme o naši hlavní hvězdu,“ říkala jsem lidem a prázdně u toho posunkovala, jako bych k Hilole Bigtreeové neměla žádný zvláštní vztah. Ale aby se neznepokojovali, rychle jsem je ujistila: „Já jsem Ava Bigtreeová, jsem její učednice, takže budete mít pořád možnost vidět zápasy s krokodýly světové třídy...“

Turisti na mě shlíželi a mračili se nebo se lehce dotýkali mých ramen.

„Tamten muž támhle, ten v tom peří. Říkal, že zápasnice Hilola byla tvoje matka…“

Zůstala jsem nehnutě stát. Z výšky na mě začaly dopadat celé houfy třesoucích se rukou a já zavřela oči. Křídla mi odhrnovala vlhké vlasy z tváří. Když se mě matka nějakého jiného dítěte zeptala, jak mi je, řekla jsem, „No, paní, show must go on.“ Tuhle hlášku jsem odposlechla od Kiwiho. Říkal ji jednou před skupinou teenagerů z pevniny, tónem, jako by odklepával popel z cigarety. Když ke mně nějaký turista poklekl, aby mě objal, zkusila jsem se usmát. „Buď na ty lidi hodná, Avo,“ říkal mi Náčelník. „Budou s tebou o ní chtít mluvit.“

Ale víte co? Nikdo vlastně ani nechtěl. Ne potom, když jsem jim řekla, co ji zabilo. Podle mě doufali, že uslyší, že Hilolu Bigtreeovou napadli její krokodýli. Chtěli trošku horkého vzrušení – polámané kosti, tesáky, co se zavírají kolem jejího krku, a nešťastná rána plná krve. Bylo zajímavé pozorovat reakci turistů, když jsem řekla „rakovina vaječníku“. Rakovina byla tak banální, že byli nuceni upravit svoji odpověď.

„Rakovina? Jak hrozné! Kolik jí bylo?“

„Třicet šest.“

Paní turistky říkaly: „Och!“ nebo „Je mi to líto,“ a zmáčkly mě ještě víc. Většina pánů manželů se stáhla o pár kroků dozadu: rakovina, jak se zdálo, na ně žádný velký dojem nedělala.

Většina turistů zůstala až do konce představení i po tom, co jsme oznámili úmrtí Hiloly Bigtreeové, ale někteří chtěli svoje vstupné vrátit. Ti, kteří přijeli z nejmenší vzdálenosti, se z nějakého důvodu zdáli nejnaštvanější, loomiští víkendoví hráči fotbalu a squashe, dámy, které se chovaly, jako by smrt naší matky nějak podvedla je samotné. „Tohle byla naše úterní vyjížďka!“ fňukaly ty modrovlasé ženy. Zaplatily dost peněz za to, aby viděly Hilolu Bigtreeovou a její Plavání se Sety; nejely sem čtyřicet minut přívozem, aby si daly párek v rohlíku a koukaly na nějaké velké ještěrky a ubrečené děti!

Smrt byla pro tyhle starce jenom dalším rozmarem počasí, vysvětloval Náčelník mně a mojí sestře. Tak běžným jako zpoždění dešťové přeháňky. „Když budou dělat extra velký virvál, tak jim dejte náš krokodýlí balíček.“

Začala jsem všechny tyhle stěžovatele nenávidět, jejich vysušené a drolící se nánosy rtěnek, vrásčitý vztek a jejich stupidní, schlíplé stařecké klobouky proti slunci s okraji širokými jako prstence Saturnu. Řekla jsem Ossie, že bych ráda viděla palubní seznam do letadla smrti. Kdo do tohohle letadla vymyslel tak hloupé pořadí nástupu?

Náčelník připravil vyrovnávací balíčky, takzvané „drž-tu-svoji-babskou-hubu“ balíčky, které jsme měli rozdávat rozčíleným důchodcům, co se dožadovali navrácení vstupného. Vyrovnávací balíčky obsahovaly: pěnovou čepici ve tvaru krokodýla navrženou tak, aby vypadala, že vám jí hlavu, křišťálový plameňákový náhrdelník, padesát zelených a jantarových „setích párátek“ ve sběratelské krabičce a obrázkovou knížku s fotkami naší matky. Když jste stránkami hodně rychle projížděli, máma se hýbala jako v jednoduchém komiksu: nejdřív se odpoutala od skokánku, potom její tělo roztrhlo zelený šev uprostřed umělého jezera dole. Ale se sestrou jsme přišly na to, že když jste stránkami projížděli směrem odzadu, svištěla naše máma stejně rychle pozpátku. Bubliny na Krokodýlí jámě vtekly do sebe a vytvořily hladkou a nenarušenou hladinu a máma přistála na odrazovém můstku, její vysoký skok otočený naruby v mihotajícím se oblouku. Letěla jako kámen, co spravuje okno. Sklo se zacelilo a pak jste byli zase na začátku knížečky. Kdo by si po tomhle mohl stěžovat?

Z nějakého důvodu uváděl tenhle trik turisty do deprese. Víc než jedna knížečka s Hilolou skončila v odpadkových koších rozesetých po našem parku. Hned první měsíc po jejím pohřbu začali Náčelníkovi volat lidi a rušit svoje celoroční vstupenky, a ještě mnohem víc původně stálých návštěvníků k nám prostě přestalo jezdit.

Máma nebyla jediný zápasník rodu Bigtree, kterého jsme postrádali. Dědeček Pilozub zmizel ten samý rok. Byl pořád naživu, ale Náčelník ho odvezl na pevninu asi měsíc předtím, než máma umřela. Přestěhoval ho do zařízení s asistenční službou, které se jmenovalo Komunita pro seniory Vzhůru na moře – dočasné opatření, ujistil nás. Jenom dokud tady na ostrově „neutáhneme pár uvolněných uzlů“. Děda nám chyběl, ale my jsme nechyběli jemu. Během posledního měsíce na ostrově se víc než jednou ztratil uvnitř našeho domu. Pořád si pamatoval naše jména, někdy je ale nedokázal spojit s našimi obličeji; jeho paměť mrkala, zapínala se a zase vypínala s podivnou kolísavou energií žárovky v agonii. Od té doby, co se děda Pilozub přestěhoval, jsme ho viděli přesně jednou: několik týdnů po tom, co si „uvykl“, jsme s ním strávili dvacet dva minut v jeho kajutě na lodi Vzhůru na moře. Z okénka bylo vidět zestručnělou verzi oceánu, obkrouženou sklem a nízkým kamenným valem. Uvnitř lodě pro seniory nehrála žádná hudba, na zdech se nekroutily žádné ještěrky a světla byla halogenová.

Náčelník nám sliboval, že nás zase brzo vezme na výlet do Loomisu, abychom dědu navštívili. „Jakmile odbahním Krokodýlí jámu, děti... Jakmile dodělám klece a opravím lanoví lodi...“ V prosinci jsme se přestali ptát.

Pamatuju si úplně přesně, kdy jsem poznala tvář našeho nepřítele – bylo to ve čtvrtek, v lednu, deset měsíců a dva týdny po mámině smrti. Odpoledne se přes ostrovy přehnala obrovská bouřka a v obýváku byla nezvyklá tma. Nechávala jsem se ukolébat do polospánku nekonečným maratonem seriálu I love Lucy na šestém kanálu. Dědova televize se zaječíma ušima praskala jako voda a já jsem podřimovala na gauči. Všechny smysly se mi zamotávaly a zdálo se mi, že se bouřka přesunula dovnitř místnosti. Pak obrazovka najednou celá zčernala a mužský hlas zanotoval: „Svět temnoty přichází do Loomisu!“ Seděla jsem jako přikovaná: objevil se záběr na školáky v kostkovaných vestách vyrovnané před otevřenou branou něčeho, co vypadalo jako obří zábavní park. Kamera je sledovala, jak procházejí po úzkém chodníku – hlasatel ho nazval „Jazyk Leviatana“. Jazyk vypadal asi jako devítimetrová elektricky poháněná svažitá skluzavka pokrytá nějakou na pohled kluzkou houbou a růžovou spletí – polykala celé třídy dětí a plivala je do parku. Kamera projela dopředu, aby nabídla na ochutnávku pohled dovnitř Leviatana: model velrybího břicha osvětlený zelenými žárovkami na časovač, takže mým netrénovaným očím interiér připadal jako nějaká mimozemská kavárna. Pak televize probleskla a smrskla se na velikost klíčové dírky a nabídla pohled na jezdce, jak padají po Jazyku dolů. Na několik vteřin obrazovka zase zčernala a z reproduktorů začaly vycházet zvuky velrybího trávení. A děti volající na něčí pokyn: „Milujeme Svět temnoty!“ mizely dolů neonovou trubicí.

„Ježíši Kriste,“ řekl Náčelník. „Kolik myslíš, že tahle jejich sračkózní reklama mohla stát?“ Swamplandie nikdy neměla žádný televizní spot.

Svět temnoty byl na jihozápadě loomiského okresu, přímo u dálnice. Kamera se stáhla dozadu a odhalila šupinovité parkoviště, hotovou zavinutou sluneční soustavu parkovacích míst. Na jeho západním konci se Leviatan dotýkal zelené šachovnice předměstských trávníků. Příkop lávy ovíjel garáže a domy po obvodu Světa temnoty vypadaly drobně a rozmrzele. Svět temnoty nabízel věci, které Swamplandie nabídnout nemohla: pohyblivé prohlídky po pekelných okruzích, bazény s krvavou vodou, vroucí kokakolu. Snadný přístup ze silnic na pevnině.

„Může tohle Svět temnoty vážně dělat, Náčelníku?“ zeptala jsem se táty. „Nastěhovat se přímo do centra města?“

Náčelník se už nekoukal. Seděl zapadlý v hluboké rýze našeho gauče a cucal láhev s prefabrikovaným brandy s kolou. „Snad se nenecháš nachytat na ty jejich kraviny, Avo. Kdo by zaplatil půlku svého denního platu za to, že se sklouzne po nějakým zatraceným jazyku? To je snad ta nejblbější věc, jakou jsem kdy slyšel. Jen si jdi pohladit šupiny na břiše našich Setů a připomeň sama sobě, kdo má ty skutečné leviatany...“

Jedno úterý koncem ledna, jen týden nebo dva po slavnostním otevření Světa temnoty, se neukázal ranní přívoz. Za normálních pracovních dní odjížděl dvoupodlažní přívoz z loomiského přístaviště v 9.05 a přistál na našem ostrově pět minut po desáté. Oranžová loď byla spojkou Swamplandie s pevninou. Neměli jsme žádný most ani přístup po silnici. Přívoz byl naše čára života, jediný způsob, jak se mohli turisti dostat do našeho parku. Dvaačtyřicet kilometrů dlouhý výlet trval za dobrého počasí čtyřicet minut a mohl se protáhnout až na hodinu a půl, když bylo počasí horší. Přívozní servis byl pozůstatek z doby, kdy byly ostrovy ještě pohraniční oblastí a přívoz jedinou spojkou s pevninou pro hrstku tuláků a správců přidělené půdy roztroušených po Deseti tisících ostrovů. Většina ostrovů byla pořád neobydlená a na původně šestapadesátikilometrovém okruhu byly jen čtyři zastávky: Swamplandie, Gallinulský ostrov, Tesařský ostrov a rybářský tábor Červený orel. Naši nejbližší sousedi, pan a paní Gianettiovi, měli avokádovou farmu na Gallinulském ostrově, patnáct minut jízdy vznášedlem směrem na jih.

Vyšla jsem ven za Náčelníkem a našla ho, jak klečí na všech čtyřech. Byl uprostřed prázdného stadionu a opravoval něco na čerpadle u Krokodýlí jámy. Měl na sobě tričko z pevniny s nápisem ALABAMA CARDINALS – kousek z jeho „civilního“ šatníku. Bez oslnivých provázků, korálků a peří bylo na jeho hlavě skrz kulisu několika černých vlasů vidět bledou kůži. Na jeho zarostlých tvářích mu ve dvou zrcadlících se skvrnách uzrála barva, takže vypadal trošku jako zdivočelá Shirley Templová.

Náčelník musel Krokodýlí jámu každých deset dnů odsávat a čistit. Naši Setové byli nevybíraví strávníci; drželi jsme je na stravě, kterou jsme objednávali od louisianských pěstitelů. Většinou kuřata a ryby, ale občas i výstřední proteiny: zmražené nutrie, ondatry, bobry, koně. Setové vyvrhávali kosti a peří. Jednou, po hurikánu, jsme z hlubokého laminátového dna vytáhli kosti z malého hrudního koše – drolily se a měly tmavě medovou barvu. Nad talíři s hráškem a sekanou začaly ten večer létat argumenty jako ze soudního lékařství:

„Ostrovní jelen, Sammy!“ křičel děda.

„Né, táto,“ vrtěl hlavou Náčelník. „Odhaduju, že ty kosti patří psovi. Nějakýmu chudákovi přihlouplýmu, co si skočil zaplavat... podáš mi maso, miláčku?“

Během Čtvrtků živých kuřat, což byla naše velmi populární a makabrózní atrakce, skákali Setové metr a půl do výšky a chňapali po sněhobílých slípkách, které jsme vypustili nad Krokodýlí jámou, s pařáty přivázanými prádelní šňůrou. Setové padali do vody a chroustali kuřata v podvodním cyklónu s názvem Smrtící válec, zatímco turisti cvakali fotoaparáty. Čtvrtek živých kuřat byla tradice rodu Bigtreeů, která se prováděla od roku 1942. Rituál byl duchovním dítětem dědečka Pilozuba. Myslím, že naše rodina způsobila traumata celé generaci dětí a starších paní. A my holky jsme musely po našich předcích podědit naprostou imunitu k prolévání krve, protože Ossie a já jsme mohly koukat na Smrtící válec a pojídat u toho sendviče, no problemo.

„Tak a je to,“ zavrčel spokojeně Náčelník, když se nějaký klikací mechanismus sám přenastavil a z díry se zase začaly hrnout průhledné bubliny. Klekl si na kraj jámy. Několik Setů plavalo klidně kolem podvodního mola, na kterém zrovna stál. Pásek s nářadím měl pořád zastrčený v promočeném podpaží.

„Náčelníku!“ skákala jsem k němu. „Tati, přívoz nepřijel...“

Vzhlédl ke mně s oslepeným, podrážděným výrazem – slunce bylo za mnou, ale já byla moc malá na to, abych ho zakryla. Ruce měl až po lokty obalené špínou.

„Avo, nevidíš, že mám práci? Gus Waddell mi volal z přístavu. Přívoz dneska nepřijede, protože Gus neměl žádné pasažéry.“

„Chceš, abych se šla podívat na telku, jestli se něco nestalo na pevnině?“

„Avo Bigtreeová,“ řekl. „Já se z tebe zblázním. Můžeš se jít koukat na televizi, jestli chceš.“

Poté co vyčistil Krokodýlí jámu, zmizel Náčelník v izolační nádrži, aby se podíval na jednoho vzdorovitého krokodýla, jednookého a nevybíravě zlobivého kamaráda, který chňapal nejen po ostatních krokodýlech, ale taky po jakékoli větvi nebo leknínu, který plul na hladině v jeho slepém zorném poli; útoky, které bylo děsivé, ale zároveň trochu trapné pozorovat. Potulovala jsem se po prázdném stadionu. Bylo horko a Setové proplouvali usazeninami na hladině, hnědooranžovou vrstvou řas, která se ve floridském parnu výbušně rozmnožovala a za jednu jedinou noc mohla pokrýt celý povrch jámy svou dýňovou výšivkou. Všechno ostatní bylo docela klidné.

„Krokodýli nejsou tvoji mazlíčci, Avo,“ připomínal mi vždycky Náčelník. „Ta stvoření jsou čistá chuť k jídlu v koženém obalu. Set ti tvoji lásku nemůže opětovat.“

Ale já milovala je, jejich temnou, zašpičatělou masu. Bála jsem se jich, to taky, jejich mimozemských očí a náhlých výbuchů rychlosti. Náčelník Bigtree vyvěsil všude po parku dřevěné cedule s vychloubačnými poznámkami, většinou dost přesnými:

ALIGÁTOŘI UMĚJÍ PO SOUŠI BĚHAT RYCHLEJI NEŽ ARABŠTÍ PLNOKREVNÍCI!

ALIGÁTOR JE ANACHRONISMUS, KTERÝ VÁS MŮŽE SEŽRAT!

SET JE 180 MILIONŮ LET STARÝ VETERÁN NAŠÍ PLANETY!

„Dneska žádné představení nebude, hlupáčci,“ nakláněla jsem se ke krokodýlům přes zábradlí. Vysypala jsem dolů do vody sáček s kuličkami a pozorovala, jak se na jejich černých zádech točí jako planety. Náčelník mi to dovolil, protože Setové používali kuličky jako gastrolity – drtili jejich pomocí mršinu v předních komorách svých žaludků, stejně jako to dělají kuřata s pískem. A gastrolity umožňovaly krokodýlům lépe plout – lépe se díky nim vyvažovali ve vodě. Naši krokodýli už od narození přesně věděli, kolik toho můžou spořádat, aby byli pořád schopni najít a udržet si rovnováhu.

Podívala jsem se na hodinky: v normální den by naše představení už pět minut běželo. Táta by se brodil v Krokodýlí jámě, v ruce krokodýlí kšíry, které vyrobil ze starých popruhů z letadla. Vybral by si mezi krokodýly soupeře, nějakého „velkého úctyhodného hlupáka“, a na čumák by mu nasadil rezavějící postroj. Černý Set by v postroji bojoval jako ryba v síti, voda by z něj odkapávala a ostatní krokodýli by plavali dál bahnitou vodou v jámě, pomalounku a necitelně, ve svém krokodýlím zapomnění.

Jakmile Náčelník vytáhl krokodýla na pódium, začala ta pravá rvačka. Set okamžitě vystartoval dopředu a strhával Náčelníka zpátky do vody. Náčelník ho zase vytáhl a tohle popotahování trvalo dlouhou pěnovitou chvíli a dav zatím vřískal, hučel a fandil našemu druhu. Abyste oficiálně vyhráli zápas s krokodýlem, museli jste mu oběma rukama sevřít čelisti. To byla ta těžká část, zavřít Setovi pusu. Máma říkala, že my holky jsme v přirozené nevýhodě, protože máme moc malé ruce – roztáhneme je ani ne na rozsah jedné oktávy.

Ale fyziognomie aligátora skrývá jeden zajímavý fakt: zatímco Set dokáže zavřít čelisti silou 395 kilogramů na centimetr čtvereční, tedy silou gilotiny, muskulatura jeho tlamy, která ty stejné čelisti otevírá, je nesmírně slabá. Tohle je tajemství, které zápasník používá k poražení svého soupeře – jakmile se vám podaří zavřít aligátorovy čelisti a sevřít je v pěsti, je pro zvíře skoro nemožné je zase otevřít. Tlamu dvousetkilového krokodýla můžete zavázat holčičí gumičkou do vlasů.

Ale ne že bychom jenom Setovi zavázali čelisti a prohlásili se za vítěze – naše představení bylo speciální v tom, že jsme s nimi dělali triky a předváděli řadu nebezpečnějších manévrů. Třeba „úder bradou“, naše bigtreeovská klasika. Při úderu bradou vytvoříte ze své brady západku a zastrčíte si sevřené krokodýlí čelisti obrácené do tvaru U proti krku, jako byste mu dávali pusu a nepovedlo se to. Další dobrý trik byl „tichá noc“, kdy jste krokodýlovi zakryli oči rukama, zavázali mu tlamu páskou a pak si zajistili pomoc mámy, Náčelníka nebo dědy a obrátili zvíře na záda. Tohle byl čarodějný trik, kterým jste krokodýla „uložili ke spánku“. Později jsem se dozvěděla, že jsme tímhle chvatem vlastně vyřadili krokodýlovy otolity, maličké váčky, které propojují vnitřní ucho s mozkem. Vlastně jsme je vypnuli.

Jestliže milujete zvířata, můžu vám říct to, co nám jednou řekl Náčelník. Že to vlastně nikdy nebyl rovný boj, že i když měl krokodýl svázanou tlamu a ležel obrácený na zádech, i když „spal“ s nohama třepajícíma se v naprostém zmatení a tichu, měl na své straně všechny skutečné výhody, že i v takové pozici může krokodýl nashromáždit všechnu zuřivost milionů a milionů let historie svého druhu – předstírat, že je mrtvý a ležet celé dny v nehnuté hibernaci, v mrtvolné pozici na skále, a pak jedním švihnutím vypálit a chňapnout po nic netušící želvě nebo ptákovi. Setové v sobě mají prudkost, kterou nemůže žádný zápasník dlouho ustát. Poprvé a naposledy, co jsem zkoušela „tichou noc“, se mi aligátor v rukou narovnal, vymrštil a prásknul mě svým zabijáckým ocasem přes celý pravý bok a máma řekla Náčelníkovi, že jsem ještě moc mladá na to, abych tenhle trik dělala. Teď už jsem se ale cítila starší. A jak jsem tak koukala po prázdných tribunách, říkala jsem si, že už bych pomalu měla začít být připravená.

Náčelník vždycky říkával, že turisté platí za zhlédnutí nerovného boje. Takovou střídavou akci: smrt/život. Už dávno mě Náčelník naučil naší bigtreeovskou strategii, kterou nazýval „nafoukaná slabost“. Ti nejlepší seminolští zápasníci ji používali taky. Největší šampioni se různě znevýhodňovali, říkal Náčelník, zavazovali si oči nebo si uvazovali svoji silnější ruku. Slabost byla to pírko, kterým jste lechtali turisty; byla to právě vaše slabost, která turisty přikovala k sedačkám. Viděli vaše droboučké tělo a vedle vás aligátora. Viděli, že můžete prohrát. Když jste tento fakt zužitkovali, mohli jste výsledek zápasu nafouknout do vzduchu nad stadionem jako balon. Během skutečně děsivých rodinných představení, těch elektrizujících představení, kdy by se dal nahmatat pocit, že se něco nezdaří, jsem si ten balon představovala přesně tak, jak Náčelník říkal: jako náš osud, průhledný černý balon vznášející se mezi palmami.

„Musíš lidem z pevniny připomenout, že tvůj aligátor není žádnej připosranej dinosaurus,“ učíval mě Náčelník. „Všichni tihle znudění, mrtví suchozemci. Chovají se, jako by se koukali na roboty!“ Vrtěl hlavou. „Dokaž jim, zlatíčko, že můžeš prohrát, abys je mohla překvapit, a pak vyhrát.“

Teď jsem si říkala: Budeme ještě vůbec někdy mít takové představení? Co když včera byla moje poslední šance zápasit? Překvapit lidi z pevniny? Nahnula jsem se přes zábradlí nad Krokodýlí jámou. Sáček byl lehký a mně došlo, že už mi nezbyly skoro žádné kuličky. Ach proboha, Avo Bigtreeová, nebuď tak melodramatická! Samozřejmě, že budeš ještě zápasit. Dnešek je jen hloupá náhoda. Samozřejmě že se turisti vrátí! Zkoušela jsem si sama dávat přednášku příkrým hlasem svojí matky. Potom jsem použila ten samý hlas na krokodýly, kteří na mě přihlouple pomrkávali z jámy:

„Jezte, vy blázni, protože nikdo nepřijde,“ sykla jsem. Modré a šedé kuličky se zachytávaly v jejich šupinách jako vzdorovité bubliny. Kolem šupinatých zad jednoho z aligátorů se točila velká žlutá skleněnka, jako slunce v domečku pro panenky. Pak se všichni ponořili do vody a proměnili se v gastrolity.

„Avo! Co to děláš?“ Ossiin hlas vyšlehl z reproduktoru pověšeného nad pokladnou. „Haha – ztratila jsi svoje kuličky?“

Uběhly dva týdny. Náčelník zjistil, že už nemůžeme prodat ani jednodenní vstupenky na zápas. Začali jsme hrát pro kohokoli, kdo se objevil, kdykoli se objevil (pořád se u nás zjevovali zmatení Evropané, svírající v rukou prošlé průvodce s růžovými hřbety a zdravili mého otce svým ¿Qué? a Quoi?). Náčelník a já jsme show zkrátili o dvacet minut, ale i tak jste mohli cítit lítost turistů a pak jejich rozptýlení, jejich pozornost, jak se vznáší na nebi nad stadionem jako drak. Bez mámy a bez dědy Pilozuba mi celá show připadala zoufale neúplná. „Turisti to nepoznají,“ ujišťoval nás Náčelník, ale zdálo se, že i bezvýrazní krokodýli dole ve vodě poznali, že tu něco chybí. Jednou ve čtvrtek, když měl zrovna Náčelník špatnou náladu a uviděl turistu, jak zívá uprostřed zápasu, zařval a pustil Seta s obrovským plácnutím zpátky do vody. „Tadá,“ vstal a zavrčel. „To je všechno, lidi.“

Pořád jsme tomu říkali Velkolepá zápasnická show rodu Bigtreeů.

Začalo se mi stýskat po stejných turistech, které jsem vždycky tak hlasitě nenáviděla: průhledných důchodcích z Michiganu. Ledově blonďatých párečcích cizinců zapřažených v tlustých černých popruzích foťáků jako stádo volů. Po otcích, zpocených od hlavy k patě, a jejich třesoucích se orosených knírcích. Po mladých matkách pobíhajících nahoru a dolů po vyvýšeném chodníku do Café Bažina s miminky vystrčenými do vzduchu jako vytrubující rádia.

Kam se všechny ty rodiny poděly? Rodiny byly pryč. Všechny najednou, zdálo se. Rodiny byly náš základní pilíř, základní živočišný druh Swamplandie, a najednou byly vzácnější než panteři. Na sobotních představeních se začali objevovat červenoocí chlapi bez jakýchkoli dětí. Samotáři. Někdy se vylodili z přívozu už opilí, s navoněným dechem. Někdy připluli na vlastním motorovém člunu z přístavu Flamingo v Loomisu a vždycky vypadali, že je víc zajímá naše levné pivo a černé háčky se smaženýma žabíma nožičkama než naše okružní vyjížďky po parku nebo naše zápasení s krokodýly – Swamplandie najednou získala pověst odpočívadla pro řidiče kamionů, dobrého místa, kam se o víkendu zašít. Jednoho chlápka jsem viděla, jak močí na bok našeho krámku se suvenýry – přímo na zeď, i když záchodky s pisoáry byly jen pět minut chůze po cestičce! Nenáviděla jsem je. Když na tribunách sedělo několik takových červenookých, Náčelník mi nedovolil zápasit a odehrál celé představení sám. Náčelník měl rád každého turistu s peněženkou, ale tihle ho nechávali chladným. I z nich obviňoval Svět temnoty.

„Dostaneme rodiny zpátky,“ sliboval nám jednu noc po obzvlášť strašidelné partě individuí, která se na ostrov přimotala, aby shlédla naše představení. Tihle chlápci vypili tolik piva, že jim Gus a Kiwi museli pomáhat zpátky na loď; jednoho jsem nachytala, jak zvrací do keře za naším muzeem. Další se uvelebil u okénka pokladny a šeptal nějaké podivné vtipy mé sestře, opíral se lokty o pult jako kobylka, takže z místa, kde jsem stála, to vypadalo, že se jí přes sklo pokouší políbit. Náčelník na ně začal na molu řvát, ale když jsme byli všichni doma, začal řvát na nás: „Co vám je, holky? Musíte se uklidnit.“ Ztuha pohladil Ossie po vlasech. „Ti šašci už jsou pryč. Tihle blázni nám zatím jen platí nájem, dokud nedostaneme zpátky rodiny. Je to jenom jako špatný počasí, chápete? Odvane to pryč.“

Ale já nemohla spát – protože za jaký horizont jsme si mysleli, že slunce zachází? Jestliže zůstane Svět temnoty otevřený a máma zůstane v hrobě, jak přesně bychom měli získat rodiny zpátky? Snědli jsme večeři pod mlčenlivým srpem narůstajícího měsíce. Náčelník se dloubal žlutým párátkem v zubech, Kiwi si četl, Ossie seděla se skloněnou hlavou a dojedla jídlo ze všech talířů. Jedla rukama a odloupávala bezbarvá zrníčka rýže z mámina modrého ubrusu. Ale já si nemohla přestat představovat náš osud jako ten černý balon. Hubená planeta vzduchu, jasně viditelná za zubatými palmami. Viděla jsem ten balon a měsíc, jak svítí skrze něj, a nemohla jsem si ani začít představovat, co se nám stane.

Kapitola druhá. Vzestup Světa temnoty

Bylo to k neuvěření: máma byla pořád mrtvá, ale nebe se změnilo. Začalo pršet. Aligátoři si vyhloubili nová jezera a obydleli je. Začínal (jak to?) duben. Pořádali jsme maximálně čtyři nebo pět představení týdně pro ubohé počty diváků. Někdy šlo počet lidí v publiku spočítat na prstech rukou. Četla jsem si komiksy a učila se nazpaměť repliky v bublinách. Otřela jsem prach z našich krokodýlích hodin – strašlivého a fantastického časoměru, který vyrobil Náčelník: obyčejné kuchyňské nástěnné hodiny vsazené do bledého břicha vysušeného krokodýla. Hodiny visely na háčku vedle tabule s menu v Café Bažina. ČAS K JÍDLU! Naškrábal někdo – pravděpodobně děda – na prkna nad ní. Voda omývala bažinu a uhlazovala nánosy bahna po přílivu. Mangrovníky objímaly zem a rostliny a vytvářely z nich ostrůvky leknínů, voskovníky odtrhávaly mladou zem od zálivu. Vítr rozfoukával naši bažinu do jednotlivých zelených kousků a přetvářel ji, každý den, každou hodinu. Mokrá sezona byla vlastně jako série potyček země s vodou: jíl se proměňoval v lečo a zaháněl zelenkavé palmovité rostliny do moře, přílivy maniakálně upravovaly pobřeží. Blesky zapalovaly celé ostrovy a někdy jste mohli pozorovat srnky a močálové králíky, jak prchají ze zakouřených porostů do lánů ostřice.

Někdy byl naším jediným návštěvníkem Gus Waddell – náš tlustý anděl u kormidla přívozu. Samozřejmě jsme Guse nezapočítávali mezi turisty, protože neplatil žádný vstup, aby nás mohl vidět. Gus Waddell byl kapitán přívozu, jak prozrazoval emblém na jeho záchranné vestě, jeho kapitánská čepice a neoprenový obal na hrnek s nápisem I’M THE CAPTAIN. Strejda Gus nám vozil potraviny z pevniny: maso od řezníka zabalené v pytlících, různé chovatelské potřeby, hektolitry plnotučného mléka, velké pytle s rýží. Několik krabic našich oblíbených snídaňových cereálií, Peanut Butter Boos. A pro Náčelníka pogumovanou ruličku tmavě zelených sázenek do loterie a karton cigaret Sir Puffsters velikosti babylonské věže.

Když byla ještě máma zdravá, viděli jsme vždycky za stromy záblesk oranžové barvy a to znamenalo, že přívoz přijel. Hnali jsme se na naše pozice jako děti z pevniny, když slyší školní zvonek. A pak jsme se já a moji sourozenci celý den skoro neviděli – byli jsme zaneprázdněni posouváním stolů v Café Bažina, prodáváním lístků nebo prováděním po vyhlídkových trasách parku. Někdy nenadešla první minuta, kdy jsme byli zase spolu, dřív než v 15.30 – to jsme se potkali na podiu při Velkolepé zápasnické show rodu Bigtreeů. Ale teď jsme se Kiwi, Ossie a já vyvalovali u Krokodýlí jámy a usilovně přemýšleli: Co budeme dělat? Když přijel Gus se zásobami a bez lidí, dal nám nesnadný dárek: čas. Volný čas. Spoustu prázdných, neturistických hodin. Tak začala metamorfóza mé sestry, myslím – uvnitř tohohle bílého kokonu.

Začali jsme trávit dny bez turistů na knihovní lodi – všichni tři včetně Ossie, kterou byste sotva mohli označit za knihomola. Nastartovali jsme vznášedlo a dojeli až do dlouhé zúžené zátoky u bezejmenného borovičnatého ostrova asi čtvrt míle od Swamplandie. V jejím hrdle stál permanentně zakotvený měďnatě zelený šestimetrový škuner a kymácel se mezi skalami. To byla knihovní loď. Stejně jako Gusův přívoz i knihovní loď byla naší spojkou s pevninou, až na to, že tahle loď se nikdy nepohnula. Byla naložená knihami. Ve třicátých a čtyřicátých letech s ní Harrel M. Crow, rybář a bibliofil, objížděl ostrovy v naší části bažiny a rozvážel knihy roztroušeným hrstkám ostrovanů. Potom Harrel M. Crow zemřel a to byl podle mě konec knižní služby od dveří ke dveřím. Ale jeho loď jako zázrakem přežívala, uvízlá na skalnatém ostrově, nespláchnutá do moře a nezničená hurikány. Byla jako otevřené tajemství a využívali ji všichni naši sousedé. Mohli jste dopádlovat k jejímu boku, slézt do podpalubí a vrátit se s náručí plnou provlhlého materiálu ke čtení. Lidé taky přispívali novými knihami – spodní poličky byly plné brakových románů červené knihovny, mystických povídek, přibyla i bible s podtrhanými pasážemi, vyplněné křížovky, Shakespearovy hry. Takže se sbírka pořád rozvíjela.

Nepamatuju si, kdy jsem u nás doma poprvé zahlédla Spiritistický žurnál, ale jak jsem si ho jednou všimla, zdál se být úplně všude – na lince v naší kuchyni, na stole v kavárně položený titulní stranou dolů. Ossie si ho brala všude s sebou. Spiritistický žurnál vypadal staře, starobyle, o staletí starší než Harrel M. Crow. Byla to kniha zaklínadel o tloušťce hotelové bible. Nemysleli jsme si, že pochází z naší země, i když byla v angličtině. Písmo uvnitř bylo titěrné – místy skoro nešlo číst – a Ossie říkala, že to je proto, že každá kapitola je psaná jako šepot čtenáři.

„No? Tak co to má ksakru být ten Spiritistický žurnál za nástroj?“

„Myslím,“ řekla Ossie užasle, jak otáčela stránku, „že to má být jako tvoje tělo?“

V předmluvě byly spousty obrázků. Ossie mi ukázala anatomický náčrt ženy plující s rukama v bok, její intimní partie obtažené perem. Oči měla bez zornic, klidné jako oči egyptských soch, které jsem nedávno objevila na obrázku ve své dětské knížce Divy světa. SPIRITISTKA PŘIJÍMÁ VZKAZ, psalo se patkovým vyšňořeným písmem na svitku, který jí lemoval klíční kost.

„Můžu si to přečíst?“

„Jsi moc malá.“ Podívala se na můj výraz a slitovala se. „Můžeš si to prolistovat. Můžeš to prolistovat jednou a rychle.“

Prolistovaly jsme společně stovky kapitol: zplesnivělé stránky, divné obrázky, předmluva v hatmatilce. Všechny tyhle čarodějné žalmy o místě zvaném podsvětí, což podle všeho nebylo ani nebe ani peklo, o kterých jsem se dočetla v komiksech Malého králíčka a Banditů ze západu nebo v bibli. Místo toho to znělo jako nějaké rozmazané temné lesy:

V podsvětí jsou všechna slunce a světla nevítána. Od Acherontu až k Léthé je přenos světla neodpustitelným přestupkem. Jedna sirka, jedna jiskřička světla může pohltit stíny a zažehnout požár. Mladí spiritisté: musíte umlčet své vidění.

Aspirující spiritisté, v podsvětí nesmíte ani vyslovit slovo „slunce“, jinak vás stromy podsvětí potrestají: podobné konání by bylo jako vyprávět třískám příběh ohně nebo šeptat slovo lampa do tmy.

– Spiritistický žurnál, strana ix–x

„Žádné takové místo neexistuje, miláčku,“ odpověděl mi otec, když jsem se ho na podsvětí ptala. Jeho hlas zněl jako mušle, ve které se klube něco živého. „Neexistuje nic jako nebe nebo peklo. To je jenom křesťanský výmysl. To, co čte tvoje sestra, je hodně stará pohádka.“

„Je to knížka pro čarodějnice, tati. A podsvětí není nic jako nebe nebo peklo, je to jako celá samostatná země. Něco jako... něco jako Německo pod světem.“ Zamračila jsem se. Tenhle popis nebyl ani trochu jako obraz, který jsem měla v hlavě a který vypadal jako lesy, ale v nějakém nevyslovitelném smyslu jako lesy zároveň vůbec nevypadal. Zkusila jsem to jinak: „Jako lesy, tati. Můžeš tam navštěvovat mrtvé lidi. Je tam pořád noc a stromy se naštvou, když si s sebou vezmeš baterku nebo svíčku...“

„Chtěly byste do podsvětí, holky?“ Náčelníkův výbuch smíchu mířil na gauč. V domě nebyli žádní jiní dospělí, u kterých by jeho vtip mohl rezonovat. Naši rodiče se vždycky dokázali najít v prostoru skrz svůj smích a nádechy, nedůvěřivá a hrůzná echolokace. „Jak hluboko potřebujete? Řekni Osceole tohle: už jsme pod vodou. Jo? Řekni jí, že žijeme pod hladinou moře.“

„Tá-to. To není žádný podsvětí. V té knížce píšou...“

„Avo Bigtreeová, proč nenecháš své sestře její koníček, hm?“ Jeho hlas zněl sarkasticky a obyčejně, ale podíval se na mě se skutečnou úpěnlivostí: „Ty a já, my máme naše Sety, máme celý park, který musíme vést, ne?“

Ve Spiritistickém žurnálu byl obrázek, který jsem si prohlížela celé hodiny, dokud se mi nezačal klikatit pod víčky: řeka, která jako blesk protínala obrovské rozeklané balvany. Na okrajích hor bydlela podivná stvoření. Tahy štětce vkreslovaly do mraků tvary: tlamy, křídla a oči, dlouhý ocas jako prut. Přes celou oblast sněžily obsidiánové vločky. Obrázek se jmenoval „Zima na řece Styx“.

Někdy v téhle době jsme s Ossie začaly každé odpoledne vyvolávat duchy se spiritistickou deskou. Desku jsme si vyrobily samy. Byla na ní modře namalovaná abeceda a malá sluníčka a měsíce, podle obrázku ze Spiritistického žurnálu.

„Jazyk žijících prší dolů na mrtvé,“ četla mi Ossie ze žurnálu, „a často je naše komunikace zavaluje. Krupobití našich slov pro ně může být příliš intenzivní...“

TAK SI VEZMI DEŠTNÍK, MAMI, napsala jsem na desce trochu naštvaně.

Uběhly týdny a nikdo se nám neozval. Ossie mě někdy chtěla rozveselit a předstírala, že je naše matka – MILUJU TĚ, CERKO, napsala, nebo SI HESKÁ, CHYBÝŠ MI.

Tohle byla skutečnost: můj bratr sám sobě uděloval prospěchové kartičky. Vyrobil si je podle karet z Rocklandské střední, které si koupil od svého obézního kamaráda Cubbyho Wallacha z pevniny. Cubby Wallach měl tvar misky s vločkami, a přesto se nosil, jako by měl na hlavě cylindr a na nohách psí dečky. Měl bojovnou důstojnost dítěte, které se odmítá omlouvat za svou naprostou ošklivost, natož si ji připustit. Tuhle vlastnost jsem na něm obdivovala. Připomínalo mi to Sety s jejich zjizvenými nepřátelskými obličeji a jejich nádherně netečným nevědomím. Stejně jako Setové i Cubby vás nechal zírat na svůj obličej jakkoli dlouho, aniž byste se mu za to museli omlouvat. Žádné červenající se tváře a klopení očí, jenom chladný, nezranitelný pohled. Právě takhle se jeho ošklivost přeměňovala v mocnou hypnózu. Ossie do něj byla kdysi hrozně zamilovaná a já jsem dělala, že ho nenávidím. „Takovej blbec,“ říkala jsem, ale vždycky to vyznělo akorát jako štěknutí.

Kdykoli Cubby Wallach přijel do Swamplandie, přivezl s sebou obrovitánskou nákupní tašku plnou oznámkovaných domácích úkolů ostatních dětí a nakradených úhloměrů a prodával je Kiwimu s neuvěřitelnou marží.

Kiwi trval na tom, že je v posledním ročníku naší domácí školy. Já jsem byla v prvním. Ossie si většinou četla časopisy. Před lety nás máma zapsala do kurzu Teach Your Child... In the Wild!, což byly pozůstatky celostátní iniciativy z počátečních let bílého osídlení floridského poloostrova – poštou nám zadarmo přišla celá „náhradní školní osnova“. Každý měsíc nám nějaký pracovník z loomiské Okresní asociace veřejných škol posílal svazek brožurek s tituly jako Vaše federální vláda je strom se třemi větvemi nebo Mocné houby: Třetí království. Několikrát do roka jsme poslali zpátky hromádku testů a vyplněných cvičení, asi abychom dokázali, že se něco učíme.

Pro mého bratra byly tyhle věci příliš jednoduché. Říkal, že přeskočí všechny požadavky ze střední školy a půjde rovnou na vysokou. Učil se na SAT, standardizovaný test logického myšlení, který se používá pro přijetí na vysokou školu. Když jste v jeho pokoji zapnuli větrák na maximum, začaly všechny ty jeho pudrové modré kartičky s vtipnými slovy létat po celé místnosti: PROROCKÝ [příd.], POHANA [ž.]. Můj bratr u sebe vždycky nosil paklík studijních kartiček. Radši by časoval latinská slovesa, než aby dělal jakékoli práce v parku. Měl na starosti vstupné. Když byl park otevřený, sedával Kiwi vedle polapené sněhové vánice uvnitř mašiny na popcorn, úplně nahoře nad schody stadionu, mechanicky mával lidem a jeho obličej se pod papírovým kloboukem vtipně krabatil. Cubby Wallach mu jednou prodal svoje tmavé džíny, které na Kiwim visely jako pytel.

Teď měl Kiwi veškerou svobodu trávit celé dny přirostlý v kajutě knihovní lodi; jeho obličej se za lodními okénky leskl jako obličej Frankensteina. Vyzařovala z něj podivná aura očekávání, která mě mátla. Ne nějak děsivě, to ne, ale naděje se tomu rozhodně říct nedalo.

„Na jaký test se učíš?“ zeptala jsem se ho jednou a on zvedl oči a místo nich měl mraky. „Na svou budoucnost.“

Myslím, že Kiwiho trochu hnětlo, že naše sestra nastoupila na učenou cestu, protože až do té doby byl vždycky knihomolem on, kapitánem knihovní lodi. Ale Ossie se pustila do Spiritistického žurnálu se stejnou vervou, s jakou se Kiwi věnoval vědě a filozofii – už se nám ani nepodívala do očí, byla ztracena ve své knížce.

29. dubna jsme Osceole uspořádali oslavu šestnáctých narozenin. Bez mámy a bez dědy oslava působila omámeně a smutně. Na seznamu hostů jsme byli my. S Náčelníkem jsme rozmrazili pravěký dort z mrazáku v Café Bažina. („Snad nás to nezabije, Náčelníku!“ řekla jsem, což byl dost špatný vtip.) Dárky, které jsme jí letos dali, abych to náhodou moc nepřikrášlila, stály za tu nejstarší bačkoru. Náčelník došel do našeho Rodinného muzea Bigtreeů a vrátil se s párem Ossiiných okrových mokasín. Musela jsem mu připomenout, že ty mokasíny už Osceole nejsou. Proto jsme je umístili do muzea.

„No, ale jde o ten nápad, Avo,“ zahlaholil.

Rodinné muzeum Bigtreeů bylo vedle obchodu s dárkovými předměty a byly v něm všechny druhy blbostí z našeho domova, které Náčelník přejmenoval na ARTEFAKTY KMENE BIGTREEŮ. Nad vstupem do muzea se střechou z palmového listí svítil přes den jasně zelený nápis: VÍTEJTE V „LOUVRU“ BAŽINATÝCH OSTROVŮ! Občas jste tam mohli narazit na dezorientovaného turistu, jak pije brčkem limonádu a sklesle hledá toalety. Dámy na našich skleněných vitrínách rády přebalovaly děti. Na jedné zdi visely zarámované letáčky s obrázky, které sem z Ohia v roce 1932 přilákaly dědečka Pilozuba. Náčelník výstavku nazval „Starodávné přísliby“. Každý letáček zobrazoval nákres podoby floridských ostrovů po „odvodnění“: naše bažina přetvořená v úrodnou hospodářskou půdu, kompletní farma s krávami na poli a pomerančovými hájky, ráj jetele, „kde dříve bloumaly mořské příšery“.

Dědeček Pilozub, který se narodil jako Ernest Schedrach, bílý syn bílého horníka v Ohiu, koupil pozemek potom, co přišel o práci v továrně na zpracování dřeva Archer Road, což bylo dáno také tím, že byl unaven nízkými platy, unaven ze svých uší, ve kterých mu celé dny vyzváněly nedělní kostelní zvony, a ze svého vyběleného vidění, které si přivodil ustavičným mrkáním do chemikálií. Změnil si jméno, aby přelstil svého starého nadřízeného. Později vyšlo najevo, že starému předákovi stoupy dlužil slušné peníze. Vybral si jméno Pilozub, na počest trávy ostřice, která obklopovala jeho nový ostrov, a příjmení Bigtree, protože se mu líbil jeho zvuk, silný jako kořeny.

Farmářské pole, které koupil v kanceláři Bowles and Beaver Co. Land Lottery v městečku Martins Ferry v Ohiu, končilo v nedohlednu a ukázalo se být zatopeno metrem a půl křišťálově průzračné vody. Stébla třímetrové ostřice se třpytila, kam se člověk podíval, jako utopená hlídka věčné bažiny. Jediný obyvatelný pozemek na dohled byl ostrov, který dědeček později nazval Swamplandie: sto akrů naplavenin. To, co usměvaví realitní agenti ze severu s rádoby poetickou chamtivostí nazývali americkým edenem.

Dědeček Pilozub a babička Risa nastoupili do vlaku z Ohia na Floridu a potom přesedli na loďku, která je odvezla do jejich nového domova. Když zakotvili na závětrné straně ostrova a vystoupili, nohy jim klesly o několik čísel, než došláply na vápencové dno. Pilozub proklínal realitní agenty. Po Risině vysoké botě přeběhl malý krab. „A když nezačala křičet,“ vyprávěl děda rád, „tehdy jsem věděl, že tu zůstaneme.“

Podle legendy rodu Bigtreeů to byl ten samý den, kdy babička Risa poprvé zahlédla floridského aligátora, Seta Setů, jak se povaluje v krokodýlí díře poblíž zátoky, kde ukotvili svou loďku – a později přísahala, že jakmile se jejich zraky střetly, rozpoznali se. Jak se příšera mrskala ve vodě, říkal náš dědeček, vyslala přílivovou vlnu černé vody, která promočila babiččiny šaty. Upjaté puntíky na její sukni se rozpily během jediného okamžiku, čemuž se v našem muzeu říká Risino chameleonské pokřtění.

Vedle střípků z historie Bigtreeů Náčelník schovával proměňující se kolotoč předmětů z našich životů s malými vysvětlivkami, které sám psal na kartičky a vkládal do rámečků. Soubor naší minulosti se často přes noc celý přeskupil. Náčelník sundal ze zdi dědovy staré vojenské trofeje, protože nešly dohromady s vyobrazením naší rodiny jako odvěkého svobodného kmene z bažin. A nikde mezi jeho popisy mnoha úspěchů naší matky, Hiloly Bigtreeové, nebylo zmíněno její příjmení za svobodna – Owensová – nebo místo jejího narození na pevnině. Některé artefakty se objevovaly, jiné mizely, data se měnila a staré události ožívaly v nových popisech. Pod zaprášenými exponáty se objevily nové kartičky popsané čerstvým modrým inkoustem a ráno jste ke změnám nesměli říct ani popel. Museli jste dělat, jako by byl příběh rodu Bigtreeů odjakživa takový.

Takže Náčelníkův vandalismus v Rodinném muzeu Bigtreeů, když šel vyloupit minulost mé sestry, aby jí pořidil dárek k narozeninám, měl svůj precedens. Kiwi a já jsme akorát čapli něco v obchodě s dárkovými předměty: soupravu čepic a XXL verzi mikiny s vystouplým logem Seta, kterou už Ossie měla a z celého srdce nenáviděla. Na mikině bylo napsáno: STŮJ, VE JMÉNU SETA, DŘÍV NEŽ TI SEŽERE SRDCE. Náčelník jich objednal tucty. Pokud vím, nikdo nikdy v historii finančních transakcí v našem obchodě nevyměnil legální oběživo za jediný kus.

„Díky,“ řekla Osceola suše.

Náčelník za ni rozbalil její staré boty svázané dohromady máminou červenou stužkou.

„Vzpomínáš si, jak moc jsi měla tyhle mokasíny ráda?“

Ossie si vlastně nevzpomínala, ne.

„Chceš, abychom ti udělali narozeninovou show, miláčku?“ Náčelník se na ni usmíval a usmíval, šilhal napětím a jeho úsměv vypadal v potemnělé kavárně skoro strašidelně. „Chceš... Co bys chtěla? Víc dortu?“

Moje sestra za plůtkem narozeninových svíček pomalu zavrtěla hlavou.

Ossie byla zdvořilá, olizovala polevu ze zatočených svíček a předstírala, že to je přesně ta oslava šestnáctých narozenin, jakou si přála. Ale já věděla až moc dobře – muselo jí být pěkně smutno. Viděla jsem ji v přístavu, jak se snaží bavit s partičkami puberťáků z pevniny. Jediní kluci v jejím věku, které jsme kdy potkali, byli turisti. Aby je oslnila, vzala někdy Ossie hlouček starších kluků do kavárny a pouštěla jim svoje oblíbené písničky v modrém ledovcovém světle našeho jukeboxu. Ale jukebox bohužel nikdo neaktualizoval od dob, kdy naší zemi vládl Dwight D. Eisenhower.

„Úúúúlet,“ hučeli kluci a mrkali po sobě.

„Kdo zpívá tuhletu? Ty, é, Scroobie Brothers, ne? Nikdy jsem o nich neslyšel...“

Scroobie Brothers vlastně hráli zrovna teď, písnička po písničce z jejich jediného alba Scroobing the Tub, Ossiin výběr z jukeboxu. Myslím, že je Ossie měla ráda, protože zpívali o věcech, které pro nás byly exotické, třeba kukuřice a bouračky na silnicích. Nachytala jsem ji, jak si mezi sousty dortu pobrukuje texty, ale ani tyhle sentimentální písničky ji nerozveselovaly. Po rozbalení dárků nikdo nevěděl, co říct, tak nám Náčelník nakrájel druhou várku dortu tvrdého jako skála.

„Co, nelíbí se ti tvoje dárky?“ zeptal se Náčelník najednou živým praskavým hlasem. „Tím to je? Myslíš, že ti ta mikina nebude?“

Všichni jsme vzhlédli. Slabé kňourání z jukeboxu se vsáklo do kráteru, který tátův hlas vyhloubil v prostoru kavárny.

„Ne, Náčelníku. Je to skvělý.“

Ossie před sebou roztáhla mikinu jako plot.

„Zkus si ji.“

„Tati?“

„Máš pravdu, taky mi přijde moc malá. Kiwi, přines svojí sestře o číslo větší.“

Osceola vstala. „Tati, za chvilku se vrátím,“ řekla. Utáhla si gumičky na dlouhých světlých copáncích. Na víčkách měla nanesené tři různé barvy máminých očních stínů. Moje sestra vypadá hrozně krásně, uvědomila jsem si s legračním dloubnutím v břiše. Myslím, že Náčelník si toho musel taky všimnout, protože mu vtipně cuklo v obličeji.

„O čem to mluvíš?“ Podíval se na hodinky. „Je devět večer.“

„Já vím. Půjdu se projít.“

„Teď? Zlatíčko, sedni si. Když jsme všichni pohromadě, říkal jsem si, že bychom si mohli udělat kmenové zasedání. Musíme projednat nějaké důležité záležitosti...“

Ale Ossie udělala krok směrem ke dveřím, kde na pantu visela tlustá zelená ještěrka a potichu nás pozorovala.

„Chci. Se projít.“ Zarazila se. „Mám narozeniny.“

Přešla místnost. Když vzala za kliku, otec konečně promluvil.

„No, přijdeš o dost skvělých novinek, Osceolo.“

„OK. Ava mi to pak poví.“ Sladce se na něj usmála. Její mikina i ostatní narozeninové věci ležely pořád na stole. „Dobrou noc, lidi. Díky za hezkou oslavu.“

A pak se dveře zavřely a my jsme z nějakého důvodu nesměli položit otázku: Kam jde? Náčelník se otočil zpátky na nás.

„Jak jste si možná všimli, náš rod Bigtreeů má vážného nepřítele. Máme před sebou nový boj, který musíme vyhrát.“

„Panebože, tati,“ řekl Kiwi. „Tohle není show. Sedíme všichni ve stejné místnosti.“

Můj bratr si narazil klobouk s obrázkem Swamplandie tak nízko, jak to jen šlo, vlastně až k pihám na nose – což znamenalo, že když jsme na něj chtěli mluvit, museli jsme zírat na naši vlastní karikaturu. Myslím, že to udělal naschvál, aby nás zesměšnil. (Hrozně jsem tenhle klobouk nesnášela – v tiskárně udělali chybu a na obrázku jsme všichni vypadali jako rodinka nějakých vodnatých hlav. Turisti si mě běžně pletli s krokodýlem s vypoulenýma očima vyobrazeným na kraji obrázku. Poklepávali na zubícího se aligátora a říkali: „A kdo by mohl být tohle, mladá dámo?“ Jako by mi dávali nějakou skvělou odměnu.)

„Nemluv se mnou tímhle tónem, synu,“ zařval Náčelník.

„Nebuď hajzl, Kiwi,“ řekla jsem.

Náčelník na mě spokojeně pokýval. „Avo? Chceš něčím přispět?“

Zavrtěla jsem hlavou. Pracovala jsem na plánu, jak zachránit Swamplandii, ale ještě jsem o tom nechtěla mluvit. Bála jsem se, že bych to mohla zakřiknout nebo že by to můj bratr jedním fórem okamžitě smetl ze stolu. Zatím to muselo zůstat v mé hlavě.

„Z čeho jste všichni tak zatraceně mrzutí?“ mumlal Náčelník. Na tři kousnutí spolkl svou obrovskou druhou várku dortu a pak rychle dojedl půlku, kterou Ossie nechala na svém talířku. Ramena mu přitom kloktala nahoru dolů a vypadal jako kormorán, když polyká rybu. Potom vyšel z jídelny a vrátil se s malou tabulí, která stála na stojanu před vchodem do kavárny. Utřel ji a začal psát:

Ostrovní krotkost je tendence mnoha populací a druhů zvířat, které žijí na izolovaných ostrovech, ztrácet ostražitost vůči svým potenciálním predátorům.

„My Bigtreeové jsme ostrovní druh,“ řekl nám. „Četl jsem učebnici tady tvého bratra.“ Potěžkal v ruce knížku, která vypadala jako z antikvariátu a na hřbetu měla vybledlý emblém knihovní lodi. „My ostrované jsme dokonce velmi zvláštní. Může se u nás vyvinout spousta nových a úžasných blbostí, protože jsme tu odkázáni sami na sebe. Ale i my musíme dělat kompromisy. Ostrovní druhy začnou být časem příliš samolibé. Napsal na tabuli:

NOVÝ PREDÁTOR: SVĚT TEMNOTY

A pod to:

NAŠE EVOLUCE: KARNEVALOVÝ DARWINISMUS

Kiwi se uchechtl. Uměl vyprodukovat smích plochý a neutěšený jako vyšumělá kola. „Jak že se přesně budeme adaptovat?“ zeptal se Náčelníka zevnitř jeskyně svého klobouku. „Budeme zase zvedat ceny? Protože jestli budou na tribunách sedět dva lidi, tati, tak je jedno, kolik po nich budeme chtít za vstup. Nikdy nepokryjeme náklady...“

Náčelník psal dál:

ZISK ZA BŘEZEN: 1 230 $

ZBÝVAJÍCÍ DLUH: 52 560 $*

Když k něčemu Náčelník připsal hvězdičku, znamenalo to, že vám říká jenom tu nejlepší část pravdy. Nebyla to neupřímnost, vysvětloval nám – jenom nám tím sděloval, že se náš dluh „vyvíjí“. Stejně jako všechno ostatní v tomhle vesmíru. Hvězdička byla, jak nás Náčelník učil, zvláštní interpunkční znaménko, které nám Bůh věnoval, abychom mohli neutralizovat lži. Jeden příklad z poslední doby by byl: „Rakovina vaší matky se zlepšuje.*“

„Co oblastní daně?“ zeptal se Kiwi, tentokrát potichu. „Co máminy účty z nemocnice?“

„Synu, musíš toho nechat. Připadáš si jako nějaký detektiv?“

„Co účty za mámin pohřeb?“

„Ty nemusíme započítávat. O ty už je postaráno.“

„Tati? Procházel jsem některá čísla sám. Přirozeně nejsem obeznámený se všemi tvými záznamy...“ Kiwiho hlas byl monotónní jako náměsíčná chůze. „Pro začátek musíš prodat nějaké vybavení. Ceny za údržbu parku nás bez turistů rozdrtí. Reflektor, inkubátory pro Sety...“ Kiwi mrkl, jako kdyby se ze své náměsíčnosti zrovna probral na okraji útesu. „Uvažuj ve velkém. Mohl bys prodat i celý park.“

Náčelník položil křídu na rantl tabule a zíral na mého bratra.

„Mysli na to, kolik bys mohl dostat za vznášedla,“ řekl Kiwi. „A ve střední Floridě jsou krokodýlí farmy, které by podle mě určitě odkoupily naše Sety. Můžeme dokončit školu na Rocklands High, našel bych si práci, abych mohl vypomáhat, mohli bychom se zapsat teď na podzim...“

Rocklands High. Co by byla Ossie v pevninské nomenklatuře? Nováček na střední. Já bych byla v sedmičce, za předpokladu, že by mě nezařadili do nějakého doučovacího kroužku pro blbečky. Zkusila jsem si představit sama sebe ve školní třídě: místnost se rychle zaplňuje vodou z bažin, všechny lavice a židle se nadnáší ve vodě, až se místnost promění v Krokodýlí jámu. My jsme byli dynastie zápasníků z kmene Bigtreeů. Kiwi se chtěl vzdát celé naší budoucnosti pro – co? Sáček chipsů z kantýny? Školní skříňku?

Náčelník opakoval mé myšlenky:

„To je to, co chceš? Prodat domov svojí matky? Nechat nějaký zatracený farmáře z Cajunu zmasakrovat naše Sety za padesát babek za hlavu? Co že to je? Ach! Míň! Dělal sis snad nějakej průzkum? Bydlet ve městě,“ prskal. „Chodit do školy...“

Zatímco se hádali, mračila jsem se a studovala tabuli. Čisticí houba nechala na Náčelníkově hořčicově zlaté vestě strašidelný čtverec, což bylo nešťastné, protože už nám vlastně nikdo nepral prádlo. V rozích našich ložnic se jako závěje kupily koule ponožek a spodního prádla.

Nevím, jak si Kiwi v tomhle období obstarával čisté oblečení. Já a Ossie jsme si už celé měsíce nastříkávaly tílka a kraťasy máminým parfémem. Výrazná vůně růží v lahvičce ve tvaru srdce, zkosené v maličkých zlatých a růžových šestiúhelnících a s černou gumovou pumpičkou. Byla to rozhodně ta nejpřepychovější věc v našem domě – barevná a okouzlující, dostatečně cizí, aby působila trochu zlověstně. (Přišla nám jako nějaký starodávný elixír; vůně se jmenovala Fox a přestali ji vyrábět začátkem sedmdesátých let.) Ossie a já jsme si vytvořily přídělový systém: dvě stříknutí na sestru na den. Bylo mi z toho úzko, protože mi to přišlo, jako bychom tím vypotřebovávaly mámu, a z nějakého důvodu mě tenhle strach nutil stříkat víc a víc. Parfém byl pro nás jako tekuté hodiny: půlka lahvičky se smrskla na čtvrtku, to bylo v zimě.

Oba naši rodiče odmítali připustit, že je nemoc naší mámy vážná. Nejen táta. Oba tvrdili, že se jí dělá líp, až do chvíle, kdy ji přesunuli do hospice. Doktor Gautman, její onkolog, byl první, kdo mému bratrovi, sestře a mně ukázal její kartu, řekl nám „T3C“ a přeložil nám tenhle alfanumerický kód v děsivou codu „poslední dny vaší matky“. Než na nás vybalil novinky, přinesl nám doktor Gautman ze sesterny plastové kelímky s vodou s citronem: „Zhoubný nádor se rozšířil do celých jejích, eh, vaječníků, bojím se, že...“

A do jater vaší matky a do pleurálního moku v jejích plicích. Jako dítě jsem spojení zhoubný nádor slyšela jako „Zhoub Nýnádor“, jako jméno nějakého zlého chlapa, nehledě na to, kolikrát mě Kiwi, Náčelník i doktor Gautman opravili. Naše matka si první symptomy nemoci spletla s těhotenstvím, takže jsem si pořád představovala Zhouba Nýnádora jako miminko, maličkého, bezokého bratříčka, který ji zabíjí.

„Nikdo nepůjde do loomiské školy. Neopouštíme tady sen tvojí matky, chápeš to? Jsme kmen Bigtreeů, synu, a máme podnik, který musíme vést...“

Mezitím se seznam pod Karnevalovým darwinismem začal rozrůstat:

ADAPTACE 1: INVESTICE DO MOŘSKÝCH KROKODÝLŮ

ADAPTACE 2: STANEME SE OBOJŽIVELNÝMI – NOVÉ NEOPRENOVÉ KOSTÝMY PRO HOLKY? POTÁPĚNÍ SE SETY?

ADAPTACE 3: MODERNIZACE KROKODÝLÍ JÁMY – OSVĚTLENÝ ODRAZOVÝ MŮSTEK, BUBLINKOVÉ TRYSKY

Náčelník vytáhl brožurku s fotkami mořských krokodýlů, které chtěl získat: vypadali rohatě a smutně. Tihle Setové ani trochu nepůsobili jako bohové Nilu. Připomínali mi napůl vyfouklé pneumatiky. Prodejce byl chovatel v důchodu z Myrtle City v Jižní Karolíně a chtěl za ně dvacet pět tisíc dolarů. Kiwi brožurku otočil, aniž by se na ni podíval.

* * *

Tu noc se Osceola ze svojí procházky vůbec nevrátila. Když jsem se o půlnoci probudila, byla její postel úhledně ustlaná. Nic takové se nikdy předtím nestalo. Ossie chodila nerada sama i k naší lesní chýši. Ležela jsem a čekala, než se vrátí, až do 3.22. Když na někoho čekáte takhle dlouho, změní se všechny okolní zvuky v mučení: větrák na stropě trýznivě šlehal vzduch. Musela jsem asi nakonec odpadnout, protože když jsem se zase probrala, ležela Ossie v posteli a pochrupovala ve svých černých bavlněných šatech. Spadla na polštář obličejem dolů, oteklé bílé ruce rozhozené do tvaru T. Na každém centimetru těla měla přilepené mokré listy mangrovníku, i na prstech, dokonce i kolem obličeje. Kde byla? V Krokodýlí jámě? Plazila se někde tunelem? Osceola se usmívala – po obličeji se jí vlnil nějaký hezký sen.

Ráno Ossie nakráčela dolů do kuchyně, bez omluvy, sebestředná jako kočka, a vytáhla z Náčelníkových novin část s nekrology. Z pánvičky si nabrala vajíčka a rozložila si stránku na lince, jako by tohle všechno bylo úplně normální. Pusu měla ještě pořád směšně namalovanou a na bílých neoholených nohách měla natažené máminy síťované punčochy.

Tvoje nohy vypadají jako dva yettiové v sítích, rozmýšlela jsem si, že řeknu. Nevypadají ani trochu jako máminy nohy. Čekala jsem na Náčelníka, až se vyjádří.

Kiwi přišel dolů, zavadil o ni očima a pak se zarazil a podíval se ještě jednou.

„No, ty vypadáš divně. Nový pyžamo? Někdo tě včera exhumoval?“

Kiwi vypadal taky uštvaně, oči měl nateklé a vlasy špinavé, horní půlka jeho červené čupřiny byla ulíznutá do mokré hnědé, jako kdyby někdo chtěl na jeho hlavě hasit oheň hadrem. Sedl si a užasle civěl na Ossie.

„Nevím, kdo tady od Vánoc nosí stejné tričko,“ zamumlala Ossie. Nechala na stole toast i rozteklá vajíčka a protáhla se kolem něj ven. Když otevírala a zavírala dveře, vydaly punčochy svědivý zvuk. Venku bylo krásné slunečné ráno. Otevřenými dveřmi na nás na vteřinu zívlo modré nebe a pak zase zmizelo. Náčelník prázdně vzhlédl od novin. Na reklamě na titulní straně stálo: SVĚT TEMNOTY POŘÁDÁ PEKELNOU SVĚTELNOU SHOW. Byl to holografický inzerát. Když jste rozostřili pohled, vystřelil z trysky na velrybích zádech laser a rozlomil se do ohnivých sloupců.

„No?“ Táta pocuchal Kiwiho vlasy. „Co máš za problém dneska, synku?“

„Ossie už zase mluví s mrtvýma lidma, Náčelníku,“ řekla jsem mu.

Táta srkal třetí šálek černé kávy. Podíval se na nás zasněným pohledem voříška přivázaného ke stromu.

„Je to jen stadium, Avo. Už jsme to zažili. Chceš, abych si s ní promluvil?“

„Rakovina má taky stadia,“ zavrčel můj bratr, „a hádej, které je to poslední.“

Vmíchala jsem drobky do louže kečupu na stole. Slovo „rakovina“ bylo někdy jako pant, na kterém jsme mohli zhoupnout rozhovor o mámě, ale ne dneska. Koutkem oka jsem zahlédla, jak se něco plazí po okraji tátových novin. Byla to zase ta reklama. Šumivě se nadnášela nad novinami.

Lasery! Neměli jsme nic, co by se mohlo jakkoli podobat laserům. Ucítila jsem v sobě nový druh trapnosti a zamotala se mi hlava. Do roku 1977 používala Swamplandie klikou nahazované generátory. Kajmani sežrali nebo zničili většinu svíčkových žárovek ve svém teráriu. Chudák floridský medvěd jedl rybí hlavy pod vánočními světýlky z obchodu Vše za 5 dolarů.

„Musím jít něco změnit,“ zamumlala jsem.

Naše veranda venku se proměnila v kotel bledých hnědých a větších béžových můr se safírovými konečky křídel, hotová můří povodeň ve vzduchu. Prokousaly do naší sítě ve dveřích obrovskou díru. Měly pravidelná křídla a vypadaly jako malé kůstky, tyhle můry, a bylo neuvěřitelně smutné, když jste jednu omylem zabili.

„Ossie!“ zavolala jsem. „Ossie! Počkej na mě!“

Kapitola třetí. Zamilovaná Osceola K. Bigtreeová

Krátce po Ossiiných podivných narozeninách se změnilo zaměření našich seancí s duchy. Naše sezení se proměnila ve hru na „spektrální telefon“: já jsem zajistila svoji stranu ukazovátka, zatímco Ossie jezdila po jednotlivých písmenech a vyvolávala „adepty“. Vysvětlovala mi, že jí bylo vždycky hrozně líto, když jsme se pokoušely dovolat mámě a jako odpověď jsme dostaly jenom prázdný „vyzváněcí tón“; teď jsme se měly začít bavit s ostatními duchy, se všemi, se kterými se spojit dalo. Ze začátku jsem odmítala hrát. Přišlo mi, jako bychom úsilí o navázání kontaktu s mámou vzdávaly. Dostat mámu k telefonu byl jediný účel hry, aspoň jak jsem ji pochopila já. Ale docela brzo jsem si vlastně začala rozhovory své sestry s duchy užívat – bylo to jako nějaký prapodivný druh odposlouchávání. Museli jste běhat očima po desce a dávat dohromady slova tak rychle, jak se ukazovátko hýbalo. Seděly jsme na posteli a hláskovaly věci jako SI ÚŽASNÁ, KRASAVICE. První sestřino „rande“ byl Wally Pipp. Wally byl samý ďolíček, malinká buclatá poznámka pod čarou ve sportovní historii, kterou Ossie našla v knížce nesoucí název Baseball: Americká vášeň. Nechtěla jsem nijak kritizovat její vkus, ale proč nezkusit třeba Jackieho Robinsona, Babea Rutha? A nebo Leftyho Gomeze? Proč ne Leftyho?

„Moc slavní,“ řekla mi Ossie soustředěně. „Musíme být realisti, Avo.“

Potom se pravidla zase změnila a Ossie mi řekla, že už s ní dál nemůžu hrát. Byla jsem „moc malá, abych pochopila“ její spiritistická spojení. Deska na vyvolávání už nebyla „naše hračka“: teď to byl její privátní klub. Celou hodinu seděla se svýma křehounkýma rukama nad ukazovátkem jako koncertní klavíristka, která čeká na partituru.

Teď, když jsem s ní už nemohla hrát, stala jsem se šťastným spojencem svého bratra. Dělali jsme si z ní společně legraci. Týmová práce:

„Hej, Ossie, víš, co si sypou miminka duchů na krupicovou kaši? Hlínu!“

„Víš, jaké jídlo mají rádi duchové? Dušené!“

Kromě četných akademických schopností měl Kiwi taky geniální talent ztrapňovat naši sestru. Během jedné minuty uměl její kulatou, vyrovnanou tvář zkroutit slzami vzteku. A já ho hecovala. Když se naštvala, věděla jsem, že nás vnímá. Když měla seanci, rozšířily se jí panenky, její fialové oči ztvrdly a začaly se lesknout jako zátky od láhví. Mohli jste na ni křičet jménem a ona ani nevzhlédla. Přes den bylo snadné pokrčit nad Ossiinými milostnými kouzly rameny. V noci se ale všechno změnilo. Něco se pohnulo v atmosféře našeho domu a už jsem nebyla v přesile. Duchové vklouzávali do našeho pokoje jako studená voda. Ossie sála svůj vlastní dech a točila se ve žlutých peřinách, přesně jako moje dětská představa toho, jak se rodí hurikán. Někdy vykřikovala podivná jména. Potom do ní duch vstoupil. Věděla jsem to, protože jsem ji viděla, jak mizí, cítila jsem, jak se její tělo vedle na posteli vyprazdňuje, jak z něj moje Ossie uniká a nechává mě v místnosti samotnou. Duch se v ní začal pohybovat, stočil se do jejích boků a udělal z Ossie loutku cukající se pod peřinami ve strašidelném tanečku.

Vypadni odsud, duchu, křičela jsem v duchu přes propast mezi našimi postelemi. Jdi zpátky do hrobu! Nech mou sestru na pokoji!

Ossie mi říkala, že když v noci opustila náš pokoj, chodila s duchy na „rande“ do lesů. Musela jsem jí odpřisáhnout, že to neřeknu Náčelníkovi. „Musíš mě krýt, Avo, jo?“ Nejistě jsem přikývla a v duchu doufala, že má Kiwi pravdu, že jsou její seance jenom hloupá extravagance, výmluva, kterou si vymyslela, aby mohla nosit svůj podomácku vyrobený fialový turban se zlatou plstěnou hvězdou. V poledne už jsem si její noční strašidelné záchvaty „posedlosti“ vybavovala jen matně a nejasně jako nějaký sen a celý problém mi připadal přihlouplý. No a co, i kdyby na tahle „rande“ vážně chodila? Pravděpodobně to byla jenom nějaká nová podoba její hry – a takhle jsem se aspoň mohla hry zase účastnit, třebaže jen v pozici spolčence, který drží tajemství.

Jednou v pátek jsem našla Spiritistický žurnál otevřený na své posteli. Nebylo tam nic, co by šlo číst: písmena byla tištěna v runách, které mi připomínaly rozpláclé brouky. Měla jsem plné zuby všech těch strašidelných blbostí a toho, že se bojím ve svém vlastním domě. Odnesla jsem obří knížku do koupelny, že ji poleju vodou. Když jsem ji strčila pod kohoutek, vyklouzla z ní jako jazyk útlá sametová záložka a spadla na zem. Vykřikla jsem a hodila na ni žínku.

„Avo?“ houkla na mě moje sestra podezíravě později ten večer. „Myslíš, že jeden z duchů hodil moji knížku do vany?“

„Jo, hodil.“ V mém komiksu zrovna další radioaktivní hrdina zachránil planetu Zemi. Proč nemůže Ossie číst veselé věci jako tohle? „Asi to byl tvůj bejvalej.“

Vytvořila jsem si zaplevelenou úrodu pověr o Spiritistickém žurnálu. Když jsem náhodou zavadila pohledem o perokresbu viktoriánských spiritistů v jejich ještěrčích oblecích nebo kresbu jednoho z fialových démonů tvarovaných jako starověcí zápasníci, dvakrát jsem rychle zaklepala na něco skutečného, abych v sobě zažehnala špatný pocit. Ne-skutečný. Odříkávala jsem. Jedna-dva. Klepala jsem na dřevo, na jídlo, na černou mističku s rozpuštěnými kousky růžového mýdla, dokonce i na Toky, naši domácí ještěrku.

„Avo? Proč si ťukáš na tenisky?“ Ossie stála ve dveřích. „Ty si takovej podivín.“

„Neťukám si na tenisky.“ Začala jsem předstírat, že dělám dřepy. „Vidíš? Cvičím.“

Moje sestra pobaveně nakrčila nos. Na vteřinu jsem byla šťastná, protože to vypadalo, jako by ji moje nablblost vrátila zpátky do normální Ossie.

„Hele, Ossie? Už se ti ozvala máma?“

„Ne, Avo. Neozvala.“ Usmála se na mě svým starým, odvážným úsměvem. „Hledám ji.“

Nějak se mi podařilo vytvořit si víru v naši mámu, aniž bych musela věřit na duchy. Vlastně jsem v sobě začala objevovat spousty nových přesvědčení a skepsí, které se ve mě otáčely proti sobě jako ozubená kola, a malé šuplíky s nadějemi a strachy, které jsem nestíhala vyklízet. Když jsem se potulovala po parku, ještě pořád jsem se občas nachytala při své automatické modlitbě, která byla jako kýchnutí – modlitbě, aby krevní testy mé mrtvé mámy byly nakonec v pořádku.

* * *

Potom co nám Náčelník představil schéma Karnevalového darwinismu, jsem se sama začala pouštět do urychlení své vlastní proměny ve světoznámou zápasnici. Náčelník mě trénoval a já ho poprosila, aby se mnou zkoušel máminy staré figury, které jsem opakovala tolikrát za sebou, až se mi zdálo, jako by se moje svaly proměnily v její. Smyčku pásky jsem měla pod pravou rukou, tak jako ona, a poměřovala jsem svoje časy s máminými rekordy. Jednou se mi povedlo – s minimální tátovou pomocí – zavázat krokodýlovi čelisti za čtyři minuty a dvacet dva sekund. (Hilola Bigtreeová uměla vyhrát zápas za třicet sekund.) Náčelník mě nenechal vylézt na její odrazový můstek – říkal, že ještě nejsem tak zdatná plavkyně – ale nepřestávala jsem se za sebe přimlouvat. Když můj plán vyjde, budu moct brzo předvádět „tichou noc“, a možná dokonce i Plavání se Sety před publikem plným lidí.

Jednou ráno po zápasícím tréninku v Krokodýlí jámě jsem cestou domů zahlédla svou sestru, jak sedí u jednoho z piknikových stolů před kavárnou. Její vlasy se třpytily za hustým křovím na konci stezky jako podivný maják. Zírala jsem přes prostor venkovního sezení: moře prázdných stolů, některé poseté kosy, kteří netečně zobali drobky. Ossie seděla shrbená s hlavou na stole a zavřenýma očima a na nebi nad ní utíkaly směrem na moře těžké mraky.

„Ossie,“ sykla jsem přes zuby. „Ossie, vstávej! Nikomu kromě tebe to nepřipadá legrační.“

O dva stoly dál seděl kormorán, ozobával vysušený brambůrek a hlava se mu leskla jako tuleňovi, potom přeskočil na Ossiinu hromádku knih na jejím stole a začal poklidně klovat zobákem vedle jejího ztuhlého obličeje. Zařvala jsem. Ossie cukla nosem, ale oči zůstaly zavřené. Zařvala jsem znovu, ale nemohla jsem jí otevřít oči ani zaplašit kormorána; chladně ke mně naklonil hlavu a dál kloval do stolu.

„OSSIE, VZBUĎ SE!“

Ossie otevřela oči. Obličej jí rozkrajovaly tři bledé prameny vlasů. Pták odletěl. Ossie vypadala naprosto překvapeně, že mě vidí, a možná i trochu vyděšeně.

„Avo? Jak dlouho tady jsi? Měla jsem zrovna seanci...“

„Nebuď blbá,“ řekla jsem vesele. „Jenom jsi mě chtěla nachytat.“

„Jasně. Dostala jsem tě.“ Opětovala mi úsměv, ale její oči vypadaly zakaleně, jako zvlněná hladina v Krokodýlí jámě po Smrtícím válci. Všimla jsem si, že má za sebou důkladnou četbu. Černá knížka zaklínadel byla prošpikovaná karmínovými záložkami.

Tu noc se Ossie z venku nevrátila vůbec. Vzbudila jsem se a uviděla její peřinu složenou pod polštářem. Provinilost obrátila moje logické uvažování naruby: rozhodla jsem se, že ji musím najít dřív, než kdokoli zjistí, že je pryč. Za úsvitu jsem po špičkách seběhla dolů, abych se po ní podívala; nějakou šťastnou náhodou jsem se rozhodla zajít nejdřív ke Krokodýlí jámě. Ossie spala ve svém špinavém béžovém pyžamu v prostřední řadě arény. Malé proužky zhnědlé krve na nohách ukazovaly, kde si ve spánku škrábala komáří kousnutí.

„Potřebuje léčit,“ řekl Kiwi pochmurně, když jsem mu řekla, kde jsem ji našla. „Není jí dobře...“ Poklepal si tužkou o čelo. „Potřebuje psychiatra z pevniny. Možná je náměsíčná.“

„Né, Kiwi. Je v pohodě.“ Teď jsem si přála, abych si to byla nechala pro sebe. „Jenom si hraje.“ Ale já sama jsem moc dobře věděla, že už několik měsíců o žádnou hru nešlo. Jaký druh hry vás může oslepit a umlčet?

Náčelníka jsme našli v kuchyni, jak vyškrabuje roztavený sýr z hliníkové vaničky. V lepidlovém sýru plavaly malé růžičky brokolice a vypadaly jako les, který pohlcuje láva.

„Náčelníku, musíš pomoct Ossie. Je omámená. Má halucinace. Ava říkala, že to nejdřív jen předstírala, ale že teď už má skutečné schopnosti. Čte tuhletu věc…“ Kiwi pustil knihu na stůl a oba jsme ustoupili, jako bychom čekali, že vybuchne bomba.

„Sakra práce, co to je?“

Náčelníkovo obočí sjelo dolů. Nalistoval na obrázky v předmluvě. Přes rameno jsem zahlédla jeden obzvlášť děsivý: ďábel skrčený na zástěře spiritistky, jak jí kopyty vyrývá brázdy do sukně. Vypadalo to něžně a zároveň lascivně. Ďábel se na nás stydlivě usmíval. Celé tělo mu pokrývaly bodce chlupů.

„S těmahle nechodí,“ dodala jsem rychle. „Jenom s duchy.“

Náčelník si sundal brýle na čtení a zavřel knížku.

„Kiwi, synku, nemůžeš jí na té knihovní lodi najít něco jiného ke čtení? Něco, co není naprostá hovadina?“

Srdce se mi rozbušilo vítězstvím – pochopil to. „My jsme ti to říkali! Musíš ji zastavit, OK?“

„Prokrista, Avo, co bych měl podle tebe dělat?“ Náčelník ke mně vzhlédl s hrozivě prázdným pohledem. „Něčím teď prochází. Potřebuje rozptýlení. Mívali jsme pro vaši sestru a jí podobné takové označení: šílená po klucích. Mohlo by to být i horší – aspoň nechodí s nějakým pitomcem z pevniny na motorce, co?“ Po místnosti se rozburácel jeho jevištní smích, HA HA HÁ, trojnásobný řvavý lachtaní štěkot, který ze sebe vždycky doloval pro publikum. „Nějakým nýmandem s náušnicí!“

„Nemohlo by to být spíš lepší, tati?“ zeptal se Kiwi. „To je ta světlá stránka věci, že Ossiin mrtvý kluk nemá piercing?“

Náčelník mrkal a mrkal, jako by sám sebe dočasně oslepil svojí světlou stránkou věci. V hrnku už neměl žádnou kávu, ale pořád ho zvedal k puse a okusoval jeho oprýskaný zelený okraj. „Sakra, kdo ví? Víš to ty, synku? Avo? Já už tady asi nejsem expert na lepší versus horší.“

V jeho smíchu bylo slyšet vážné úsilí. Představila jsem si tátu zamčeného v Ossiině obrázku podsvětí, jak odlamuje obrovské kusy skály. Od šroubováku mu odletují jiskry, vločky...

„Tati, já jenom...“

„Poslouchej: tvoje sestra je těžce nemocná láskou. Pro holku v jejím věku je to běžné, jako nachlazení. Něco jako smrkání.“ Předvedl chrčivý zvuk v krku, jako by chtěl podpořit svůj argument. Všimla jsem si, že se na nás táta nedívá. „Přejde to.“

„Nemocná láskou?“ Teď byla se zíráním řada na mně.

„Jasně,“ řekl Náčelník. „Štěněcí láska. Oba jste čtenáři, ne? Přečtěte si něco o Romeovi. Lásku nikomu nemůžete zakázat. Zakazováním jenom podpalujete oheň. Lásce neporučíte, děti.“

Náčelník se odstrčil od stolu. Myslím, že se urputně snažil, aby na nás nezačal řvát. Položil svou ohnivou volavčí čelenku na kuchyňskou linku vedle modré krabice s cereáliemi a otevřel oba kohoutky u dřezu. Potom si pod dvojitý gejzír klekl, aby opravil těsnění. Stáli jsme tam s Kiwim a koukali na něj. „Jenom to špatně protéká,“ bručel. Když otevřel skříňku pod dřezem, bylo cítit hnilobu a na podlaze zářily jahodově červené louže vody. Za Náčelníkovou hlavou probleskovaly malé hromádky myších hovínek.

„Jak to vypadá nahoře, Avo?“

Některé z trubek byly zbarvené do rezavě rudé a jeho hlas zněl v dutině prázdně. Kiwi to naposledy zkusil:

„Náčelníku? Slyšel jsi nás, tati? Ti kluci, se kterými Ossie chodí – jsou mrtví.“

„Ano,“ vzdechl Náčelník. „Ano, přiznávám, to je trošku nezvyklé.“

* * *

Náčelníkovy snahy vést normální život ve mně začaly vyvolávat spoustu nepopsatelných pocitů jako vztek a lítost a podivný druh nenávisti k sobě samé. Stud za sebe samotnou, který jsem cítila doslova na sobě, kluzký a nekonečný jako pot. Byl jako jakási podivná slitina, ale po nějakém čase jsem zjistila, že už mi ani nevadí – teď byl spíš jako silný lesklý meč, který jsem si vyrobila. Cítila jsem, že kdybych přestala nenávidět sama sebe, začala bych nenávidět jeho, svého tátu. Kdykoli jsem kolem něj prošla a viděla ho, jak čistí Krokodýlí jámu, skloněný nad řasami s malou ponornou pumpou v ruce, úplně sám, bez dědy, mámy nebo jakékoli jiné pomoci, břicho se mi stáhlo úzkostí.

Jednou jsem se táty zeptala: „Náčelníku, proč čistíš jeviště, když je aréna prázdná? Proč se vůbec obtěžovat s oblékáním, pro nikoho?“

„Moje děti jsou těžko ,nikdo‘, Avo,“ uchechtl se, jako bychom byli skvělý komediální tým. „Moje děti nejsou nějací blbečci z pevniny – jsou to ti nejlepší zápasníci v Americe!“ Byla to strašidelná komedie. Někdy jsme se pokoušeli šaškovat jako za starých časů a já vždycky měla pocit, že nám z obličejů jako klaunům odkapává šlehačka z neviditelných rozpláclých koláčů.

Jaký tým jsme byli! Náčelník dělal tolik práce sám. Viděla jsem jeho hrubé dlaně spálené od lana nebo všechny ty šedé vlasy a chlupy v umyvadle a chytala mě hrozná bolest v boku, o které Kiwi řekl, že to budou zřejmě žaludeční vředy, a Ossie ji označila za nemoc z lásky. Nebo spíš nevolnost způsobená „černým plodem“ lásky, jak mi vysvětlila – hrůza, která klíčila z lásky k někomu jako zkažené pomeranče na větvi. Osceola o tomhle černém plodu věděla všechno, říkala, protože ho vypěstovala pro naši matku, našeho otce, dědu Pilozuba, a dokonce i pro mě a pro Kiwiho. Láska k duchovi byla jiná, vysvětlovala – tenhle druh lásky byl jako holá větev. Představila jsem si tuhle větev, jak se kroutí uvnitř v jejím těle: bez listů, celistvá, obrovská jako bílý kel. Žádná hniloba, říkala, žádné ovoce. Duch ti nemohl zemřít.

Ukázala mi kresbu ve Spiritistickém žurnálu v kapitole nazvané „Tělesný sad“. Nemohla jsem ji vymazat z hlavy. Byla vykreslena v puntičkářských chirurgických detailech a vypadala jako jedna z anatomických skic Leonarda da Vinci – až na to, že všechny aorty a srdeční komory rozpukávaly ve větve plné květů.

„To je nechutné, Os. Myslíš, že mám v sobě zaseklé nějaké shnilé ovoce?“ Zděšeně jsem se dotkla svého žebra, ale zároveň mě začal naplňovat podivný druh temné sebelásky.

„Ne úplně. Bojíš se. Vidíš? Jsi naštvaná, protože si myslíš, že Náčelník taky umře.“

„Co? Ne, to teda ne!“

„Jsi na něj naštvaná, ale je na to moc brzo, Avo.“

„No nic.“ Zamračila jsem se. Ossie si myslela, jak je teď hrozně chytrá, když si přečetla jednu knížku. Černé ovoce, jak moc můžeš z jedné knížky zhloupnout! „Víš co, myslím, že má Kiwi pravdu.“ Vyhrnula jsem si špinavé tričko s logem Swamplandie a zamračila se na svoje břicho. „Budou to asi spíš ty vředy.“

Ale nemohla jsem se oné představy zbavit; lísky, stovky lísek plné mokvavých černých pomerančů. Srdce mi prorostlo červy a shnilo strachy. Kdykoli jsem viděla Náčelníkův obličej, mohla jsem myslet jenom na ten tělesný sad.

Bylo to někdy v téhle době, kdy jsem si vypěstovala podivnou fascinaci maličkými šváby, kteří ovládli naši kavárnu. Viděla jsem je, jak pochodují podél obvodu místnosti, a cítila malé bodání. Představovala jsem si, že máme mezi sebou nějaké podivné spříznění. Jejich kostry byly obrácené naruby jako tvrdá zrcadla, ale zevnitř byl jen rosol. Ťapali kolem a přecházeli si navzájem po zádech. Někdy v noci jsem si připadala nepochopitelně smutná, když jsem pozorovala tenhle malý slepý balet, jak se potichoučku šplhá nahoru po zdech. Kiwi si mého strašidelného zájmu všiml a snažil se ho ve mně povzbuzovat knížkou, kterou našel na knihovní lodi a která se jmenovala Proč nás hmyz fascinuje.

O sobotách Náčelník pokračoval v našich trénincích. Takový byl jeho dárek pro mě, pravděpodobně jeden z největších, jaký kdy ve svém životě vůbec dostanu, až na to, že ve třinácti jsem to brala jenom jako další „ráno“. Velmi neobyčejně obyčejné.

„Vstávej, Avo,“ říkával tahle krásná slova do potemnělého prostoru naší ložnice.

Ossie zatím beztrestně porušovala zákaz vycházení, který jí Náčelník nařídil, chodila na rande s mrtvými a nosila velmi neslušivé, podomácku vyráběné turbany. Když už ji Náčelník nemohl nijak ukotvit doma, pokoušel se alespoň zůstat aktivní. Nevymítal z domu duchy, ale materiální věci: plastové přepravky, prázdné krabice od krokodýlího žrádla, papírové talíře, zkažená vejce, harampádí z přístavního mola – jakýkoli odpad, který jsme dokázali za den vyprodukovat. Každou noc naše odpadky pálil ve škarpě za slepičími klecemi. Byla to jedna z posledních bigtreeovských rutin. Za soumraku stoupaly zpoza červené zdi sloupy hustého kouře a z klecí se zvedalo zběsilé kvokání, zvuk, jako by se déšť obracel naruby a kapal do mraků na noční obloze. Z okna kuchyně jsem Náčelníka pozorovala, jak si připravuje svoji obvyklou středeční hranici: zbytky a malé kosti a kartony od mléka, skořápky od vajec a noviny – pestrou směs aspoň trochu spalitelného odpadu. Cokoli jsme před půlnocí nestihli spotřebovat nebo prodat, podpálil náš náčelník sirkou a poslal ke hvězdám.

Kapitola čtvrtá. Šampion Ava

Jednou v pondělí začátkem května jsem vplula do kuchyně a chňapla po obálce, kterou držel Náčelník v otupělých prstech – ze zápasnického instinktu ji pevně stiskl a čtvercovými nehty do ní vyryl rýhy. Žvýkal svoji ranní cigaretu a díval se na mě s otupělým pobavením.

„Někdo si tady dopisuje?“

Náčelník měl na nose svoje obrovské brýle, aby mohl projít poštu. Vypadal v nich trochu jako Elvis Presley nebo nějaký sečtělý medvěd. Zespoda byly tónované do žluta. Nerad si je nasazoval před námi a nikdy je nenosil před turisty. Byly součástí jeho účetního kostýmu – brýle a červené tužky na probírání našich účtů.

„Ne, Náčelníku. Nedopisuje.“

„Ne?“

„Ne-e. Je to něco jako soutěž? Za peníze? Spousty peněz, Náčelníku.“ Lhát Náčelníkovi bylo jako zmrazit jezero a prosvištět po něm na bruslích. „Asi nevyhraju, ale když jo, všechno to věnuju na tvůj Karnevalový darwinismus.“

„Mno, to je...“ Náčelník na mě zíral podivným způsobem, jako by se mu chtělo kýchnout, a pak se svaly v jeho tváři zase uvolnily. „Jenom těmhle lidem neposílej žádné naše peníze, Avo. Nenech se nachytat.“ Poplácal mě po zádech.

„Víš, že ty pravé soutěže se odehrávají jen v Krokodýlí jámě s tvým Setem, viď, šampione?“

Přikývla jsem. Větrák foukal Náčelníkovi přímo na hlavu a uhlazoval každé pírko na jeho ptačí čelence, takže vlála všechna na jednu stranu, jako když se hejno ryb vtěsnává do silného proudu. Něco mnou rychle projelo a pak to zase ustoupilo. Uchechtnutí nebo vzlyk. Zvuk. Myslela jsem si: Vypadáš hrozně hloupě, tati.

„Jen počkej, jestli tě nachytám, jak píšeš nějakým hovadům ve vězení, dítě. Nebo mrtvolám.“ Úsměv na jeho tváři se zlomil. „Prosím.“

Můj stále ještě tajný plán byl přihlásit se a vyhrát stejný národní šampionát, který vyhrála slečna Hilola Owensová, provdaná Bigtreeová, ještě než se stala matkou nebo vůbec novomanželkou, když jí bylo osmnáct let a začala chodit s naším tátou. Hrozně ráda jsem se koukala na zprohýbaný odraz svých rysů v máminých trofejích a tahle byla ze všech největší: NÁRODNÍ ŠAMPION, 1971. AMERICKÁ ASOCIACE ZÁPASNÍKŮ S ALIGÁTORY. Tahle trofej dokonce vypadala trochu jako máma: prsatá zlatá dáma s hubenýma rukama v bok.

„Jak to, že už jsi nikdy potom nebyla národní šampion?“ zeptala jsem se jednou mámy, když mi bylo devět nebo deset. Ostatní trofeje vyhrála tady u nás na ostrově – dával jí je Náčelník. Na mě to pořád dělalo dojem. Ale říkala jsem si: Proč nechtěla porazit seminolské zápasníky, ukázat Mikosukům, z čeho jsme my Bigtreeové kovaní? Věšely jsme spolu prádlo poblíž pampeliškového paloučku a ona se na mě usmívala za kvílející hradbou prostěradel. Byl vidět jenom kousek jejího čela a její tmavé oči:

„Protože jsem teď tvoje matka, Avo. Protože mám důležité věci na práci tady na ostrově. Miláčku, nenechala jsem u tebe kolíčky? To je ale vítr!“

Ten den se k ostrovům blížil hurikán druhého stupně. Byla to vážně zvláštní doba na věšení prádla – vítr z bažin nám cuchal vlasy, střídavě mně, střídavě jí, jak jsme stály každá na jedné straně prádelní šňůry, a vypadalo to jako nějaký podivný tenisový mač. Měly jsme stejné vlasy, černé jako káva s načervenalými pablesky, tvrdé a medvědí jako srst naší medvědice Judy Garlandové – moje vlasy, moje velká pýcha.

Naše matka byla v několika krásných ohledech trošku bláznivá. Například: kdo se rozhodne věšet prádlo, když se blíží hurikán? Stejně jako Ossie, i mámu bylo snadné rozptýlit. Bylo to tak sedmdesát na třicet, že si bude pamatovat, o čem jste se spolu bavili. Její nálady měly náhlé propady a často si v takových chvílích musela jít domů „odpočinout“. Ze svých zakletí se ale vždycky znovu vynořila a usmívala se na nás. Dokud neonemocněla, nevzpomínám si, že by kdy zmeškala jediné představení.

„Upřímně, dokážete si mě představit bez vašeho otce!“ Tohle říkala pořád. A s prázdnou, lepivou prudkostí pak líbala čelo kohokoli z nás, kdo byl zrovna po ruce.

I jako dítě jsem chápala, že nás líbala, aby si odpověděla na nějakou otázku, kterou sama sobě kladla. Byla šťastná? Přemýšleli jsme. Byli jsme my ta správná odpověď? Moje matka si vzala Náčelníka a porodila Kiwiho v devatenácti, kariéru zápasnice s krokodýly začala ve stejný rok.

„Byla příliš mladá, když si ho vzala,“ řekl mi jednou Kiwi svým uvědomělým tónem. Ale když jsem pak mámě řekla, co mi řekl, odbyla jeho poznámku uchechtnutím. Potom to zopakovala Náčelníkovi a oba hřímali smíchy.

„Poslouchej: tvůj bratr je třináctiletý nepolíbený kluk, Avo,“ řekla mi. „Je to chlapeček. Jeho myšlenky jsou jako nezralé ovoce. O takových věcech nemá ani ponětí.“

„O jakých věcech?“

„No, o lásce!“ řekla podrážděně, ale nepřišlo mi, že bych ji podráždila já. „Já a tvůj otec jsme se měli rádi, to mi pověz, co je na tomhle ‚příliš‘! Bez Sama bych ještě pořád byla na pevnině!“

Ale jednou v noci, v den desátého výročí jejich svatby, nás máma s Ossie vzbudila a řekla nám, ať s ní jdeme do muzea. Bylo hodně pozdě v noci – popíjela venku s Náčelníkem a s některými z našich sousedů rum se sodou. Nikdo na verandě nezvedl zrak, když jsme přecházely trávník. Měla vlhké dlaně a trošku se motala, nechala nás, abychom ji provedli mokrou trávou, a chichotala se u toho jako malá holka. Prošly jsme hlavním vstupem do muzea a držely se za ruce. „Pššt,“ řekla. „Žádná světla. Nechceme, aby sem přišel váš otec. Tohle je jenom pro holky.“ Držela jsem v ruce baterku a nechala kužel světla dopadnout na jeden z jejích plakátů. Měla na něm svůj ostřílený úsměv a tmavé vlasy svázané do drdolu. Stála do půl těla ponořená v jezeře, za ní byl vidět odraz oranžového slunce na šupinatých zádech Setů.

„Vypni to světlo, Avo, prosím,“ zašeptala a její dech byl na našich tvářích horký a rumový. Dodneška mi rum připomíná mořskou mušli; jeho vůně v dechu dospělých vždycky proměnila svět v malý a temný, jako nákladní prostor lodě. Naše matka nás každou vzala za ruku a společně jsme se neohrabaně sunuly dopředu. Potom udělala zvláštní věc. Dovedla nás až k výstavce z jejich svatby, kterou vyrobil náš otec. Za sklem byly pověšeny její dlouhé svatební šaty, jednoduché krajkové, v barvě ulity měkkýše. Nad šaty visela svatební čelenka, kroužek z drobounkých stříbřitých kvítků orchidejí. Vypadala jako svatozář, ze které někdo vymačkal všechno světlo. Řekla nám, ať se opřeme dlaněmi o sklo, a potom nás každou donutila, abychom jí odpřisáhly, že počkáme až do svých třiceti let, než se vdáme, jestli se vůbec kdy vdáme... Obě jsme pochmurně pokývaly. Mámě bylo ten rok dvacet devět. Za sedm let bude mrtvá. Nám bylo tenkrát šest a devět. Myslívala jsem si, že ten slib pochopím, až budu starší, ale teď mi bylo třináct a noc v muzeu se mi s každým přibývajícím rokem zdála tajuplnější – vzpomínka příliš záhadná na to, aby vůbec přišla na přetřes při rozhovorech s mou sestrou. Jestli se nám kdy podaří najít mámu na spiritistické desce, měla bych pro ni seznam důležitých otázek.

Kde se šampionát odehrával? Jak se člověk může přihlásit? Nevěděla jsem. Když jsem se na to jednou ptala dědy Pilozuba, zvedl obočí, mrkl na tátu, pak zpátky a dlouho se na mě koukal. Potom si odfrkl a řekl mi, že se šampionát odehrává na přísně tajném místě, kde tě rozhodčí hodí do dvoumetrové hloubky a máš třicet sekund na to, vytáhnout aligátora na břeh a svázat mu čelisti. Když moc krvácíš, diskvalifikují tě. Každý rok umřela spousta soutěžících. Nula jako já by se neměla do soutěže hlásit, říkal, dvě kousnutí a bylo by po mně.

Zjišťovala jsem si na knihovní lodi data o Kentuckém derby – odměna byla milion dolarů! A tihle trpaslíci jezdili jenom na koních. Moje matka zjevně nebyla milionář. Moje hrdinná logika byla následující: kdybych se stala národním šampionem jako ona, naše sláva by se ustálila a byla by věčná.

Abyste se mohli zúčastnit, muselo vám být osmnáct – to mi kdysi řekla máma, když mi bylo devět a prosila jsem ji, jestli se nemůžu ucházet. Takže jsem napsala na stroji dopis, na třikrát, ve kterém jsem se zeptala komise, jestli by neudělali výjimku a nenechali mě zápasit ve třinácti. Vysvětlila jsem jim situaci s máminou rakovinou a spoustou problémů, kterým teď Swamplandie čelí. Svoje hrdinské kousky se Sety jsem se snažila vykreslit skromně, ale upřímně. Nevychloubala jsem se, to ne, ale dala jsem si záležet, aby komise pochopila, že jsem skutečná zápasnice; že nejsem nějaká lehkovážná holka z kostela odněkud z Nebrasky, která někdy tak akorát držela v ruce ještěrku ze zverimexu, nebo nějaká „Rebecca“ z vnitrozemí nebo „Mary“, dobrovolnice v zoologické zahradě. Takový ten typ holky, která vybarvuje omalovánky koní z papírnictví. Shetlandské poníky. Bělouše. Vsadím se, že tyhle Marušky ve vybarvování excelují.

„Jsem zápasnice z rodu Bigtreeů.“ To byla první věta mého dopisu a jako pojistku jsem přiložila slavný obrázek své matky. Byla to malá fotka z klíčenky, které jsme prodávali v dárkovém obchodě za 4 dolary a 99 centů, a s tímhle motivem jste si mohli koupit taky pouzdro na hrnek nebo magnet na lednici. Moje matka vypadala na obrázku o něco starší než Osceola, bylo jí osmnáct nebo devatenáct a vlasy se jí leskly jako mahagon. Vypadala svědomitě a na nose měla silné brýle (kontaktní čočky a asketické smaragdové plavky přišly až později, jako ústupek našim turistům); v holých rukách držela čelisti dvouapůlmetrového aligátora. Pod fotku jsem opatrně napsala HILOLA BIGTREEOVÁ A JEJÍ SET a do závorky (MOJE MATKA).

Můj nejlepší odhad byl, že tihle lidé sídlí v americkém hlavním městě, ve Washingtonu, D.C., ale nepodařilo se mi najít přesnou adresu. Gus Waddell říkal, že o asociaci nikdy neslyšel. No, Gus byl ovšem spíš námořník – moc milý chlapík, ale ne zrovna typ, kterého byste nazvali odborníkem v oblasti herpetologických sportů.

Nechtěla jsem riskovat zamítnutí a říkat o dopise Náčelníkovi a Kiwimu. Nechtěla jsem to říct ani své sestře – když přišlo na tajemství ostatních, byla Ossie jako hlásná trouba. Dopis jsem poslala do Smithsonova institutu, na státní univerzity, do výzkumného centra Floridská divočina a do Národního soutěžního výboru. Na dopis jsem přilepila lísteček: „Pane nebo paní, pošlete prosím tento dopis do správného/správných pracovišť. Děkuji!!!“

Kdyby mě přijali, byla bych asi ten nejmladší účastník, ať už kluk, nebo holka, který kdy zápasil na celonárodní úrovni. Dokonce o pět let mladší než moje matka.

Stejný měsíc se na našem ostrově stala pozoruhodná věc: zázrak, šílená průtrž štěstí v období sucha bez peněz a bez turistů. Pozorovala jsem ten zázrak, jak se rozvíjel uvnitř skleněné vitríny – ne v našem muzeu, ale v jednom z našich krokodýlích inkubátorů. Ve Swamplandii jsme po desítky let odchovávali krokodýlí mláďata pod topnými lampami, pomocí inkubátorů, které Náčelník odkoupil za pakatel od krachující rodinné kuřecí farmy v Ocale. Největší a nejsilnější jedince jsme nasazovali do naší Krokodýlí jámy a zbytek jsme prodávali plazí farmě svatého Augustina na severu Floridy nebo je vypouštěli do přírody. Pohlaví aligátorů jsme určovali pomocí termostatu, ještě než se vylíhli, a inkubátor, který jsem zrovna leštila, byl nastaven na 29 stupňů Celsia – samičí vrh. Dýchla jsem na jedno místo na skle, vyleštila ho a podívala se vzniklým kukátkem dovnitř.

Bylo to nejlepší načasování: zrovna když jsem se začala dívat, propíchl jednu ze skořápek maličký masitý výrůstek. Mláďata aligátorů se s těmito hrbolky rodí – jsou to tesáky na špičce jejich čumáku, kterými zevnitř prolomí skořápku vajíčka. Vajíčka Setů jsou protáhlá a kožnatá, užší než vajíčka slepic. Potom jsem zevnitř skořápky zaslechla signální pískání – aligátoři pípali! Zárodeční aligátoři koordinují útěk z vězení skořápky pomocí vrzavých zvuků na frekvenci, která je slyšet uvnitř vajíčka. Teď se zvuk rozezněl a třicet dva mláďátek v inkubátoru se začalo ve skořápkách trkat a houpat.

První samička, která se začala líhnout, mě donutila zamračit se a naklonit se blíž, protože na ní bylo něco neobvyklého – její zbarvení se zdálo červené. Malý, ohnivý Set. Její lebka měla úplně stejný tvar a odstín jako velká rozpůlená jahoda. Nejdřív se mi zdálo, že je její zbarvení ve skutečnosti jenom světelný klam a bála jsem se jí dotknout. Červená barva její kůže vypadala jako nemoc, kterou bych mohla chytit dotykem prstů, nebo jako kouzlo, které bych mohla zlomit – barva tak čistá a neskutečná, že vypadala, jako by se mohla ošoupat.

Opatrně jsem ji položila na kuchyňskou váhu, kterou jsme měli vedle náhradních lamp. Vážila sedmdesát gramů. Od tlamy po ocas měřila dvacet tři centimetrů.

Když jsem ji zvedla, škrábala drápy do vzduchu. Dvířka domku byla otevřená a její kůže zesvětlala jako žhavý uhlík. Skoro jsem čekala, že celá vzplane. Že začne hořet a syčet. Ale její šupiny byly studené a vlhké. Roztáhla se mi v dlaních a připomněla mi mozaiku draka, kterou jsem viděla na vzorovaném orientálním prostírání paní Gianettiové. Její zorničky byly jako střelky kompasu, tenounké a chvějivé. Její oči byly růžové jako kamélie, mrkaly a mrkaly a mě napadlo, že musí být zaskočená světem venku za skořápkou. Stejně jako čumák každého mláděte krokodýla i ten její se zužoval do flétnového podezření. Zívnutí odhalilo světlounké štěrbiny na jejím jazyku zbarvené jako vnitřek melounu – a já musela potlačit smích.

Náčelník bude dělat salta! Říkala jsem si. Tenhle aligátor by mohl zachránit náš park! Ale když jsem pomyslela na to, že bych o tom řekla ostatním, pusa mi vyschla jako písek. Byla jsem si úplně jistá, že zemře. Že nic takhle zbarveného nemůže na vzduchu dlouho přežít. Vylíhli jsme ve Swamplandii stovky mláďat a všechna rostla hrozně pomalu, jenom třicet centimetrů za rok. Několik mláďat dorostlo až do dospělosti, dokonce i v zajetí. (Pořád nevím, která zbarvující šťastná náhoda nebo mutace měla červenou holčičku na svědomí. Její sestry se narodily normálně zbarvené, černé se slámově žlutými pruhy. Zemřely ještě ten týden, všech jednatřicet samiček, na zánět žloutkových váčků.)

Měli jsme ve skladu staré, stopadesátilitrové akvárium. Vytáhla jsem ho a celé ho pro ni vydrhla a vytřela. Pak jsem ho schovala za živý plot za garáží. Celý den jsem si vymýšlela důvody, proč musím jít zpátky dozadu. „Nepřestávej dýchat,“ nařizovala jsem samičce skrz sklo. Celou hodinu jsem hypnoticky zírala na šupiny na jejím břiše, jak se zvedají a zase klesají.

Když uběhl týden a červený Set se pořád plazil po akváriu, ucítila jsem, jak ve mě vzrůstá ohromná naděje, stejnou rychlostí, jakou rostl krokodýlek sám. Ještě dva týdny a pak to všem řeknu, říkala jsem si. Nebo tři... když jim to řekneš teď, umře. Tak hloupá pověra! Věděla jsem to. Když byla máma nemocná, chodila jsem a ťukala pro štěstí na všechno kolem, nejen na dřevo. Vyhýbala jsem se černým, a dokonce i tmavě hnědým kočkám, obcházela jsem Náčelníkův žebřík, nosila jsem u sebe dědovu strašidelnou králičí tlapku, údajně pro štěstí, a mělo to snad nějaký vliv? Máma umřela. Ale moje nová pověra jako by nechtěla ani slyšet o předchozích neúspěších. Říkala mi: Když o červeném aligátorovi komukoli řekneš, umře nebo se vypaří.

Nejdřív jsem si myslela, že by ten strach mohl být něco jako křeč ve střevech, která přejde. Potom by se mi za den nebo dva uvolnil knedlík v krku a pak bych se mohla podělit o zázrak červeného aligátora s ostatními Bigtreeovými. Zkoušela jsem se svým strachem smlouvat: Ještě čtyři týdny, říkala jsem mu. Když bude tenhle aligátor žít ještě další měsíc, je dojednáno. Určitě jim to řeknu. Kdybych samičku mohla dovést až do devátého měsíce, měla by už čtyřicet pět centimetrů a byla by mimo nebezpečí, že ji něco sežere. Odhadovala jsem, že ji musím udržet naživu tak dlouho, abych strachu ukázala, že se mýlí.

Takže zatímco se Svět temnoty zmocňoval naší pozice, já jsem se stala lovcem střevlí. Hledala jsem živočichy, které by mohl můj mazlíček Set polykat. Pulce, kteří se nimrali v orobinci, zelené ještěrky, průhledné slimáky, které jsem odlupovala od stromů. Později jsem musela začít chovat krysí mláďata, která požíral. Proč jsem si myslela, že je jedno stvoření můj mazlíček a ostatní stvoření že jsou jeho potravou, to je mi dodneška záhadou. Bylo to ale moje první vodítko ke zjištění, že láska umí změnit hierarchii: celá pyramida se postavila na hlavu. Můj mazlíček, protože byl můj, byl na jejím vrcholu. Starala jsem se o kroutící se krysy nejpovrchnějším způsobem, bez špetičky lásky, kterou jsem cítila ke svojí červené aligátoří samičce. Krysy a ryby jedly malé černé cvrčky a cvrčci asi žili ze vzduchu a švitořivého strachu. Přežívali celé týdny na sukulentech na dně svých klícek, takže se v mém stopadesátilitrovém akváriu odehrával celý potravní řetězec, a na jeho vrcholu byl můj aligátor, moje milovaná nachová holčička.

Jednoho teplého a průzračného nedělního odpoledne, tři týdny poté, co se narodila moje červená příšerka, dostál Náčelník konečně svému slibu a vzal nás lodí na pevninu, abychom navštívili dědu. Během plavby jsem zůstala nahoře na palubě. Stála jsem potichu na zádi jako volavka a špičkou tenisky seškrabávala slanou vodu ze svého svědivého levého lýtka. Celkem příjemně to pálilo a já se ohlížela na Swamplandii, kde jsem ve skrýši nechala svého červeného Seta. Pouhé pomyšlení na „červeného Seta“ bylo jako zírat do záře, jako bych spolkla slunce. Možná o ní řeknu dědovi, jenom tak pro vyzkoušení. Děda Pilozub by byl pro moje tajné slunce ideální slupkou; tím, kdo nejlépe udrží moje zářivé tajemství, protože jakmile bych mu to řekla, hned by u něj zase vyhaslo. Okamžitě by na něj zapomněl. Poslouchej, dědo, červený aligátor zachrání tvůj skutečný domov, chtěla jsem mu slíbit, ale vsadila bych se, že si děda tentokrát nevzpomene ani na moje jméno. A Kiwi říkal, že jakmile vyjdeme z místnosti, zapomene i obličeje, které s ním mluvily.

Dědův odchod ze Swamplandie měl dramatickou předehru.

Nejdřív se pomátl během okružní jízdy po parku a najel s celou soupravou osmi vagónků do betonových skruží kolem sloupů, na nichž stálo Café Bažina, zatímco jeho náklad v podobě dvanácti jahodových blondýnek z Utahu mával na všechny kolem ve zdvořilé beznaději, jestli je prosím někdo může přijít zachránit?

Osm dní nato děda pokousal člověka. Nejvíc na obličeji a na krku. Visel řvoucímu muži zakousnutý ve tváři jako nějaký zubící se úhoř, dokud Náčelník pána z jeho sevření nevysvobodil. „Do prdele!“ řval Náčelník. „Ossie, miláčku, skoč pro kapesníky!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Swamplandie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.