.

LOSING IT

© Cora Carmack, 2012, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-717-0

.

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, místa a události vylíčené v tomto románu jsou výplodem představivosti autora, nebo jsou použity jako fikce pouze pro přibarvení děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými postavami nebo událostmi je čistě náhodná.

Lindsay

Mé první čtenářce.

Díky za všechen čas, který jsi mi věnovala.

Za to, že sis vyslechla všechny ty trapné historky.

Byla jsi se mnou v těch k uzoufání směšných okamžicích.

Láska je démant.

1

Pořádně jsem se nadechla.

Jsi úžasná. No, úplně jsem tomu nevěřila, tak jsem si to v duchu zopakovala ještě jednou.

Úžasná. Jsi úžasná. Kdyby moje myšlenky četla máma, určitě by mi dala kázání o skromnosti. Jenomže se skromností jsem to nikdy nikam nedotáhla.

Bliss Edwardsová, jsi fakt šťabajzna.

Takže, jak to, že jsem ve dvaadvaceti jediná osoba v širém okolí, která si ještě nevrzla? Já, vysokoškolačka před promocí a stále neposkvrněná jako kvítek lilie. A teď tady stojím v pokoji a lituju toho, že jsem sebrala odvahu a svěřila se kamarádce Kelsey. Zareagovala asi tak, jako kdybych jí řekla, že pod svou áčkovou sukní schovávám ocas. A ještě dřív, než její čelist dokončila svůj pád, jsem věděla, že to byl hodně špatný nápad.

„Fakt, jo? To kvůli Ježíšovi? Jakože si to necháváš pro něho?“ Kelsey neměla se sexem problém. Měla tělo Barbie a sexem nabušený mozek pubertálního kluka.

„Ne, Kelsey,“ řekla jsem. „Schovávat si to pro někoho, kdo umřel víc než před dvěma tisíci lety, je dost náročný.“

Kelsey ze sebe strhla sukni a hodila ji na podlahu. Asi jsem se zatvářila divně, protože se na mě podívala a zasmála se.

„Klídek, princezno Neposkvrněná, jen si chci převlíknout sukni.“ Stoupla si k mému šatníku a začala se přehrabovat ramínky.

„Proč?“

„Protože, milá Bliss, jdeme ven a ty si konečně vrzneš. Zašukáš si.“ Vyslovila to slovo tak zvláštně, že mi to připomnělo noční reklamy na telefonní linky pro dospělé.

„Ježíš, Kelsey!“

Vytáhla sukni, která by byla malá i mně. Na jejích bujných křivkách bude přímo skandální.

„Copak? Vždyť říkáš, že s ním to nemá nic společnýho.“

Odolala jsem pokušení plácnout se do čela.

„To ne, tak jsem to nemyslela... teda, do kostela chodím, a tak... teda někdy. Totiž... Já nevím. Vlastně mně to vždycky bylo tak nějak jedno.“

Zastavila se s mojí novou košilí napůl přetaženou přes hlavu.

„Co ti bylo jedno? Kluci? Jsi lesba?“

Jednou jsem zaslechla mámu, jak tátovi položila stejnou otázku, protože nemohla pochopit, že končím školu stále bez prstýnku na ruce.

„Ne, Kelsey, nejsem lesba, takže pokračuj a oblíkni si tu košili. Nemusíš se pro mě obětovat.“

„Když nejseš teplá a nemá to nic s Ježíšem, tak je přece jedinej problém najít si správnýho chlapa!“

Protočila jsem panenky: „No páni! A to je všechno? Správnýho chlapa! Proč mi to nikdo neřekl dřív?“

Stáhla si blonďaté vlasy do culíku vysoko na temeni a tím ještě víc zdůraznila svůj hrudník. „Nemyslím správnýho chlapa na vdavky, zlato. Myslím správnýho chlapa, aby ti trochu rozpumpoval krev. Aby ti vypnul ten tvůj analytickej, kritickej, hyperaktivní mozek a abys začala myslet tělem!“

„Tělo nemůže myslet.“

„Ha! Vidíš?“ vyhrkla. „Analytickej. Kritickej.“

„No tak jo, dobře. Takže, kam se dneska jde?“

„Stumble Inn, samozřejmě.“

Zaúpěla jsem: „To je strašně hogo fogo!“

„Cože?“ Kelsey vyvalila oči, jako kdybych mluvila z cesty. „To je bezva bar. A hlavně: je to bar, kam rádi chodí chlapi. A protože nám se chlapi líbí, tak se nám bude líbit i v tom baru.“

Mohlo to být horší. Taky by mohla chtít někam do klubu.

„Fajn. Jde se.“ Vstala jsem a zamířila k závěsu, který odděloval moji ložnici od zbytku podkrovního bytu.

„Tak moment!“ Popadla mě za loket a strhla mě zpátky tak prudce, že jsem se svalila na postel. „Takhle nikam nemůžeš.“

Prohlédla jsem si své oblečení – kytičkovaná áčková sukně a jednoduchý vršek bez rukávů s decentním výstřihem. Slušelo mi to. V tomhle klidně můžu sbalit chlapa... možná.

„Co máš zase za problém?“ zeptala jsem se.

Obrátila oči v sloup a já si připadala jako děcko. Nesnášela jsem to, ale toto se mi stávalo prakticky pokaždé, když se řeč stočila na sex.

Kelsey prohlásila: „Zlato, právě teď vypadáš jako něčí roztomilá sestřička. Žádnej kluk nemá chuť někomu přefiknout sestřičku. A u těch, kteří by chuť měli, není o co stát.“

Jo, úplně jako děcko. „Máš recht.“

„Hmm, no vidíš, že ti to jde... musíš trénovat vypínání toho svýho hyperaktivního mozečku. Skvělá práce. Hele, tady si stoupni a já už něco vykouzlím.“

A tím kouzlením myslela mučení.

Poté, co byla zavržena tři trička, ve kterých jsem si připadala jako prostitutka, pár kalhot, které vypadaly spíš jako legíny a sukně tak krátká, že hrozila odhalit světu moji tentononc, kdyby zafoukal sebemenší vánek, jsme se shodly na úzkých capri kalhotách a krajkovém černém topu bez rukávů, ve kterém pěkně vynikla moje bledá pleť.

„Nohy vyholený?“

Zakývala jsem hlavou.

„To ostatní... taky?“

„Jo, jakž takž. Hele, pojď už.“ O tomhle jsem se tedy v žádném případě nehodlala bavit.

Zazubila se, ale už nic nenamítala. „Tak fajn. Kondomy?“

„V kabelce.“

„Mozek?“

„Vypnutý. Nebo teda... ztlumený na minimum.“

„Výborně. Myslím, že jsme připravené.“

Já připravená nebyla. To ani náhodou.

Existoval jeden pádný důvod, proč jsem ještě neměla sex a teď jsem na něj přišla. Já prostě musím mít všechno absolutně pod kontrolou. Taky proto mně to vždycky šlo dobře ve škole. Díky tomu jsem skvělá inspicientka – nikdo nedokázal řídit generálku tak jako já. A když jsem sebrala odvahu a hrála jsem, byla jsem vždycky připravená líp než kterýkoliv jiný herec ve třídě. Ale sex... to je přímo protiklad kontroly. To jsou emoce, přitažlivost a nanejvýš nepříjemná skutečnost, že v tom musí být zainteresovaná ještě další osoba. Což není moje představa zábavy.

„Moc myslíš,“ podotkla Kelsey.

„Lepší než nemyslet vůbec.“

„To pro dnešní večer neplatí,“ odsekla.

Hned jak jsme nastoupily do auta, dala jsem Kelseyin iPod co nejhlasitěji, abych si mohla v klidu přemýšlet.

Dokážu to. Je to prostě jen problém, který je nutné vyřešit. Kolonka v seznamu úkolů. Je potřeba ji odškrtnout. Bylo to tak prosté.

Prosté.

Ať je to tedy prosté.

Za pár minut jsme zastavily před barem a večer vypadal všelijak, jenom ne prostě. Kalhoty mě škrtily, vršek měl moc velký výstřih a mozek jsem měla zastřený. Chtělo se mi zvracet.

Nechtěla jsem být panna. To bylo jisté. Nechtěla jsem se cítit jako prudérní slečinka, která o sexu nic neví. Pocit, že něco neznám, je pro mě nesnesitelný. Jenomže potíž byla v tom..., že stejně jako jsem nechtěla být pannou, netoužila jsem ani po sexu. Zapeklitý problém. Něco jako ty chytáky, jakože když je každý čtverec čtyřúhelník, jestli je taky každý čtyřúhelník čtverec.

Kelsey na hlasitě klapajících vysokých podpatcích obešla kapotu a vytáhla mě z auta. Narovnala jsem se, pohodila vlasy (trochu afektovaně) a následovala Kelsey do baru.

Namířila jsem si to rovnou k barovému pultu, uvelebila se na barové stoličce a mávla na barmana.

Ten by docela šel. Blonďák, slušná postava, pohledná tvář. Nic extra, ale ujde. Nic složitého, no.

„Čím vám mohu posloužit, dámy?“

Jižanský přízvuk. Sympaťák z maloměsta.

Kelsey bez váhání oznámila: „Pro začátek si dáme dva panáky tequilly.“

„A rovnou čtyři,“ zaskřehotala jsem.

Hvízdl a naše oči se setkaly: „Takže to dneska roztočíte?“

Nehodlala jsem mu vykládat, jakým způsobem to chci roztočit. Proto jsem jen řekla: „Potřebuju něco na kuráž.“

„Bude mi největším potěšením.“ Mrkl na mě a sotva byl z doslechu, Kelsey se rozčileně zavrtěla na stoličce: „To je on! To je on!“

Při těch slovech mi bylo jako na lochnesce, jako by se země pode mnou propadala a všechny orgány v těle se pomíchaly. Potřebovala jsem jen čas, abych si to nějak srovnala v hlavě. Jo, čas, přesně tak. Vzala jsem Kelsey za rameno a přinutila ji ke klidu: „Uklidni se, Kels. Třepeš se tady jak čivava.“

„No co? Ten by přece šel, ne? Sympaťák. Je roztomilej. A já moc dobře viděla, že se ti kouknul do výstřihu... dvakrát.“

Nemýlila se. Ale i tak jsem si nebyla úplně jistá, jestli mám chuť se s ním vyspat, což ho sice úplně nevyřadilo ze hry, ale bylo by sakra o moc jednodušší, kdyby mě ten kluk fakt zajímal. Řekla jsem: „Já ti nevím... nepřeskočila žádná jiskra.“ Už jsem viděla, že Kelsey znovu obrací oči v sloup, a rychle jsem dodala: „Zatím!“

Barmánek se vrátil s našimi drinky, Kelsey zaplatila a já do sebe kopla dva panáky ještě dřív, než mu podala kreditku. Trochu se zarazil, ale usmál se na mě a pak se přesunul k dalšímu zákazníkovi. Sebrala jsem jednoho panáka Kelsey.

„Máš štěstí, že tohle je tvá velká noc, Bliss, protože jestli ne, tak ruce pryč od mojí tequily!“

Pozvedla jsem sklenku a pravila: „Takže, ruce pryč od mýho rozkroku, dokud nebudu pod parou, proto mi podej i toho posledního.“

Kelsey zavrtěla hlavou, ale smála se. Pak to vzdala. Se čtyřmi panáky tequily uvnitř mého zažívacího traktu se vyhlídka na sex zdála o něco méně děsivá.

Přistoupil k nám další barman (tentokrát barmanka) a já si objednala Jacka s kolou, abych měla co srkat, až se budu pokoušet dotáhnout všechno do zdárného konce.

Byl tady sice ten barmánek, jenže ten nebude mít čas dřív než ve dvě ráno. A já jsem byla už teď na pokraji zhroucení, a kdybych měla takhle pokračovat až do kuropění, bude ze mě magor. Živě jsem si to představovala – ve svěrací kazajce kvůli sexu!

Vedle mě stál chlápek, který, jak se mi zdálo, se po každém mém drinku přisunul o kousek blíž, ale tomu bylo nejmíň čtyřicet. Ne, díky.

Kopla jsem do sebe další skleničku, vděčná barmance za promptní dodávku whisky, a začala jsem se rozhlížet po baru.

„Co tamten?“ zeptala se Kelsey a ukázala na chlápka u stolu kousek od nás.

„Moc tuctovej.“

„A ten?“

„Nějakej hipster.“

„A tamten?“

„Ble. Nevidíš ty chlupy?“

Kelsey pokračovala ve výčtu, až bylo nakonec zřejmé, že tahle noc je moje fiasko. Kelsey navrhla odchod do jiného baru, což byla poslední věc, po které jsem toužila. Řekla jsem, že jdu na záchod a v duchu jsem doufala, že až budu pryč, třeba Kelsey někoho klofne a já se pak bez velkého tyjátru nenápadně vytratím. Záchody byly vzadu, za místností s kulečníkem, šipkami a prostorem, kde se sedělo u kulatých stolků.

A pak jsem si ho všimla.

Tedy, přesněji řečeno, napřed jsem si všimla té knihy.

Zkrátka a dobře, nedokázala jsem nechat pusu zavřenou: „Jestli tohle má být způsob, jak balit holky, tak bych doporučovala přesunout se do oblasti s větším provozem.“

Zvedl hlavu od čtení a já najednou nedokázala ani polknout. Byl to ten nejhezčí kluk, kterého jsem dneska večer viděla – křišťálově modré oči zpola zakryté prameny světlých vlasů, lehce zarostlá brada propůjčující mužný vzhled, aniž by vypadal moc zpustle a tvář, která by přinutila anděly zpívat. Mě nepřinutila zpívat. Mě přinutila zírat. Proč jsem tam zůstala stát? Proč ze sebe vždycky musím udělat blbce?

„Prosím?“

Má mysl ještě stále zpracovávala ty fantastické vlasy a průzračné oči, takže mi chvilku trvalo, než jsem odpověděla: „Shakespeare. Nikdo nečte Shakespeara v baru, pokud to není finta, jak balit holky. Jen jsem chtěla říct, že větší štěstí se dá najít tamhle vepředu.“

Hodnou chvíli nic neříkal, ale pak se jeho ústa roztáhla v úsměvu odhalujícím, no, co byste řekli: dokonalé zuby!

„Není to finta, ale kdyby byla, tak to vypadá, že dokonale vyšla.“

Přízvuk. On má britský přízvuk. Bože, já umírám! Dýchej. Potřebovala jsem se nadechnout. Nezkaž to, Bliss.

Odložil knihu, ale ještě předtím si založil rozečtenou stránku. Pane na nebi, on si fakt čte Shakespeara v baru! „Takže ty nebalíš holky?“

„Ne, to jsem zatím neměl v úmyslu.“

Mému analytickému mozku neušlo zatím. Jakože... mu o to předtím nešlo, ale teď asi jo.

Znovu jsem si ho prohlédla. Teď se zeširoka usmíval – bílé zuby, ta lehce zarostlá brada, byl prostě k sežrání. Jo, teď jsem rozhodně byla sbalitelná. A už jen z té myšlenky jsem byla v šoku.

„Jak se jmenuješ, princezno?“

Princezno? Princezno! Já fakt asi umřu.

„Bliss.“

„To je přezdívka?“

Hluboce jsem se začervenala: „Ne, tak se jmenuju.“

„Krásný jméno pro krásnou holku.“ Jeho hlas rezonoval způsobem, z něhož se mi tetelily všechny vnitřnosti – a radostnému tanci orgánů udávala rytmus má stahující se děloha. Bože, umírám tou nejdelší, nejmučivější, nejvíce vzrušující smrtí v historii lidstva. Takové je to pokaždé, když člověka ovládne chtíč? Není divu, že kvůli sexu se lidi dopouštějí šíleností.

„Víš, Bliss, zrovna jsem se přistěhoval a povedlo se mi zabouchout si dveře od bytu. Ve skutečnosti tady čekám na zámečníka a řekl jsem si, že ten volný čas nějak užitečně využiju.“

„Tím, že si oprášíš něco ze Shakespeara?“

„Přesně tak. Upřímně řečeno, nikdy jsem toho chlápka moc nežral, ale to bude takové naše malé sladké tajemství, jo?“

Musela jsem být rudá jako rak, určitě se musel nějak projevit ten žár, který zachvátil mé tělo. Nevím, snad mě rozpálil ten jeho přízvuk, ale měla jsem pocit, že v tu chvíli shořím na popel.

„Vypadáš zklamaně, Bliss. Neříkej, že jsi fanynka Shakespeara?“

Němě jsem přikývla, protože v tu chvíli by mým hrdlem neprošla ani hláska. Nakrčil nos a mě zasvrběly ruce, jakou jsem měla chuť se toho nosu dotknout prstem a obkreslit jeho linii až ke rtům. Propadala jsem šílenství. Skutečnému, nefalšovanému šílenství.

„Neříkej, že máš nejradši Romea a Julii?“

Tak. Tohle je něco, o čem můžu diskutovat.

„Ne, spíš Othella. Toho mám radši.“

„Á. Neposkvrněná Desdemona. Věrná a čistá.“

Při slově „čistá“ se mi rozbušilo srdce: „Líbí se mi ten kontrast rozumu a vášně.“

„Taky jsem obdivovatelem vášně.“ Sklopil víčka a přejel pohledem po mé postavě. V páteři mi zamrazilo. Div jsem nevyskočila z kůže.

„Ani ses nezeptala, jak se jmenuju,“ řekl.

Odkašlala jsem si, což nebylo zrovna přitažlivé. Jsem společenská jako pračlověk. Zeptala jsem se: „A jak se teda jmenuješ?“

Naklonil hlavu a vlasy mu skoro zakryly oči. „Přisedni si a já ti to povím.“

Nemyslela jsem na nic jiného, než na to, že mám nohy jako z rosolu a sednout si bude jediné řešení, abych neudělala něco fakt trapného, jako že třeba omdlím z přemíry hormonů, které úplně kompletně ovládly můj mozek. Svezla jsem se na židli, jenže místo toho, abych pocítila úlevu, všechny buňky mi div nepraskly napětím.

Promluvil a já nespouštěla oči z jeho rtů: „Jmenuju se Garrick.“

Kdo by řekl, že jména můžou být tak rajcovní?

„Těší mě, že tě poznávám, Garricku.“

Opřel se o lokty a já si všimla jeho širokých ramenou a jak se mu pod košilí rýsují svaly. Pak se naše zraky spojily a bar kolem nás se propadl do temnoty. Ty dětsky modré oči mě naprosto uchvátily.

„Koupím ti něco k pití.“ To měla být otázka. Ve skutečnosti, když se na mě podíval, nebylo v tom nic tázavého, jen sebejistota. „Pak si můžeme popovídat o rozumu a... hm, vášni.“

2

Nedokázala jsem rozpoznat, jestli ten pocit pálení na hrudi měl co do činění s pohledem zpod přimhouřených víček, kterým mne Garrick pozoroval, nebo že jsem si vzpomněla na tu skleničku Jacka Danielse s kolou, kterou jsem do sebe právě kopla, jako by to byla voda.

Na Garrickovo mávnutí dorazil číšník a já v duchu sama k sobě pronášela povzbuzující projev, zatímco on si objednával drink.

„Bliss?“ obrátil se ke Garrick mně.

Jeho hlas mě celou rozechvěl.

Podívala jsem se na něj, pak na číšníka, což byl náhodou ten barmánek z dřívějška. Otevřela jsem ústa, abych požádala o dalšího Jacka s kolou, ale barmánek mě zarazil rukou položenou na mé rameno: „Já vím – Jack s kolou, že jo?“

Kývla jsem a on na mě s úsměvem mrkl. Zaváhala jsem a chvíli jsem uvažovala, jak uhodl, co si chci objednat. Vždyť předtím mě obsluhovala ta barmanka, přece. Pořád se na mě usmíval a já ze sebe nakonec vypravila: „Ehm, tak díky...“

„Brandon,“ řekl.

„Díky, Brandone.“

Podíval se na Garricka a pak se zaměřil znovu na mě.

„Mám říct vaší kamarádce tam vepředu, že se hned vrátíte?“

„Aha, no, jistě, asi jo.“

Usmál se v odpověď a ještě chvilku na mě civěl, než zamířil zpátky k baru. Věděla jsem, že se musím zase podívat na Garricka, ale strašně jsem se bála, že se při střetu s těma jeho nádhernýma očima samou nadržeností rozteču v kaluž trapnosti.

„Víš, někdy si říkám, jestli byla Desdemona opravdu tak nevinná, jak se dělala,“ začal Garrick. „Třeba věděla, jak to na chlapy účinkuje a líbilo se jí vyvolávat v nich žárlivost.“

Znovu jsem se mu podívala do očí. Byly přivřené a pátravě si mě prohlížely. Překonala jsem nervozitu a prohlížela jsem si ho taky.

„Nebo ji možná vyděsila ta Othellova naléhavost a nevěděla, jak se s ním bavit. Ostatně, komunikace je klíč ke všemu,“ namítala jsem.

„Komunikace, jo?“

„Mohlo to vyřešit spoustu jejich problémů.“

„V tom případě jsem odhodlaný být co nejsrozumitelnější.“ Zvedl židli a posunul ji těsně vedle mé, pak se do ní zase svezl a řekl: „Byl bych radši, kdyby ses nevracela za tou kamarádkou. Zůstaň tady se mnou.“

Polkni, Bliss, opakovala jsem si. Musíš polknout, jinak ti začnou téct sliny.

„No jo, ale ona na mě čeká. A co budeme dělat, když zůstanu tady?“

Zvedl ruku a odhrnul mi vlasy z ramene. Dlaní mi přejel po krku a chvíli se zastavil na místě, kde mi určitě naprosto zběsile pulzovala žíla.

„Můžeme si povídat o Shakespearovi. Můžeme si povídat, o čem budeš chtít. I když nemůžu slíbit, že mě nebude rozptylovat tvoje půvabná šíje.“ Jeho prsty putovaly po křivce mé čelisti, dokud nedorazily k bradě, kterou lehce ukazovákem podepřel. „Nebo tvoje rty. Nebo oči. Můžu tě omámit historkama ze života – tak jako Othello Desdemonu.“

Já už byla omámená dostatečně a má odpověď byla trapně udýchaná: „To bych nerada, srovnávat náš večer s párečkem, který skončil vraždou a sebevraždou.“

Zasmál se a pustil mi bradu. Tam, kde se mě dotkl, mě kůže až pálila a já se musela držet, abych se nenakláněla vstříc jeho dotekům.

„To je fakt. Ale to je stejně jedno, co budeme dělat, hlavně když tady zůstaneš.“

„Tak fajn.“ Byla jsem nesmírně hrdá na to, že jsem byla schopna takové klidné odpovědi, namísto abych ze sebe vyhrkla to, co mi právě běželo myslí – Božíčku, ano, udělám všechno, co budeš chtít.

„Asi bych si měl zabouchnout dveře od bytu častěji.“

Já bych radši, kdybychom se oba zabouchli zevnitř... Začala mi vibrovat kapsa a já honem sáhla po mobilu, dřív než se ozve ten trapný vyzváněcí tón z písničky chlapecké kapely.

„Prosím?“

„Spadlas do záchodu, nebo co?“

Byla to Kelsey.

„Ne, Kelsey, nespadla. Hele, co kdybys šla domů beze mě?“

Garrickovy oči potemněly a mně se zrychlil dech, když jeho pohled padl na mé rty.

„Z toho se nevyvlíkneš, Bliss. Ty si dneska zašukáš, i kdybych to měla udělat za tebe.“

Bože, to musí do toho telefonu tak řvát? Napadlo mě, že to Garrick musel slyšet, ale ten nespouštěl oči z mých rtů.

„To nebude nutné, Kels.“

Snažila jsem se v šifrách naznačit, že už jsem si našla kluka a pak jsem uslyšela, jak se hlasitě nadechla: „Ach. Můj. Bože.“

Podívala jsem se Garrickovi přes rameno právě včas, abych viděla Kelsey, jak se směje od ucha k uchu a vzápětí na mě udělala neslušné gesto.

„Jo, tak dobře. Pak ti to řeknu, jo?“

„No to si piš, že mi to řekneš. A do největších podrobností!“

„To uvidíme.“

„A všechno si dobře zapamatuj. Očekávám, že po týhle večerní akci budeš mít pěkně vyvalený oči.“

Zavěsila jsem bez odpovědi.

„Kamarádka?“ zeptal se.

Jenom jsem kývla, protože z jeho pohledu se ve mně vařila krev. Nikdy v životě jsem se necítila tak vyvedená z míry někým, kdo se mě vlastně ani nedotkl. Sex z toho chlapa tryskal v gejzírech a mě překvapilo, jak velmi zajímavá pro mě byla představa naučit se v nich plavat.

„Takže zůstáváš?“

Znovu jsem kývla, všechny svaly v těle napjaté k prasknutí. Jestli mě co nejdřív nepolíbí, asi se rozletím na kusy. Zrovna když jsem si myslela, že už by mohl, přikvačil barmánek s našimi drinky. Na tváři měl úsměv, který pohasnul, když viděl, jak blízko jsme s Garrickem u sebe.

„Omlouvám se, že to tak trvalo. Máme vepředu narváno.“

Byla jsem šťastná, že jsem měla možnost odvést svou pozornost.

„Žádný problém, Brandone.“

„Fajn. Ještě nějaké přání?“

„Ne, zatím nic.“

Brandon zalétl pohledem ke Garrickovi a naklonil se ke mně: „Určitě?“

„Jo, určitě,“ vložil se to toho Garrick a podal mu pár bankovek. „To je dobrý.“

Brandon obsloužil ještě jednu dvojici o pár stolů dál a vrátil se za bar. Když byl z doslechu, obrátila jsem se ke Garrickovi. Všimla jsem si, že má ruku položenou na opěradle mé židle.

„Jsi žárlivý typ, Garricku?“

„Ani ne.“

Zvedla jsem obočí a on se jen zasmál: „Možná mě trochu roznítila ta naše diskuze o Othellovi.“

„Tak se můžeme bavit o něčem jiném. V kolik má k tobě přijít ten zámečník?“

Krátce mrkl na hodinky a já využila příležitosti, abych si pořádně prohlédla ty nádherně tvarované svaly.

„Neměl by ses odporoučet a čekat doma na zámečníka?“ Bylo těžké se rozhodnout, co v tuhle chvíli vlastně chci. Moc se mi líbil a rozhodně jsem chtěla, aby mě políbil. Jenže jsem byla zvyklá podobné situace sabotovat, aby nikdy nezašly moc daleko. Vždycky jsem si nechávala zadní vrátka, únikovou cestu.

„Zkoušíš se mě zbavit?“

Nadechla jsem se. Není cesty zpět. Žádná zadní vrátka, tentokrát ne. Zkousla jsem ret a podívala jsem se na něj. Doufala jsem, že nepozná, jak velký pod mojí sebevědomou fasádou dříme strach. Prohlásila jsem: „Hádám, že můžeme jít a počkat na něj.“

Znovu se podíval na mé rty. Umírám... umírala jsem touhou, aby mě políbil.

„To zní o moc líp.“

Vstal a galantně mi nabídl rámě: „Milady?“

„To ani nedopijeme?“

Vzal mě za ruku a přitiskl rty na vnitřní stranu mého zápěstí: „Já už jsem pod vlivem dost a dost.“

Zasmála jsem, protože to znělo dost legračně..., a protože jsem nechtěla přiznat, že to na mě zapůsobilo.

Usmál se: „Až tak? Co bych tak ještě řekl... ten známý klasik ve mně vzbuzuje sklony k dramatičnosti.“

„Co takhle zkusit něco realistického?“

Řekl jen: „To bych, myslím, svedl.“

A dřív, než mi došel význam těch slov, zvedl mě ze židle a přitiskl svá ústa na má. Jeho vůně mě přemohla – citrusy a kůže a ještě něco, nad čím se mi sbíhaly sliny. Byla jsem příliš překvapená, než abych dokázala zareagovat. Dobře jsem si uvědomovala, že mě líbá uprostřed baru, dokud mi lehce nezkousl spodní ret. Pak jsem zapomněla na všechno a vnímala jen jeho. Tělo se mi zachvělo a srdce se zhouplo až k žaludku, jako by se přitažlivost země zdvojnásobila. Hlava jako by mi plavala, ale mně to bylo jedno. Otevřela jsem ústa a jeho jazyk okamžitě vnikl dovnitř a převzal kontrolu. Zabořila jsem ruce do kůže na jeho zádech a v odpověď si mě přitáhl ještě blíž. Jeho polibek byl pomalý a pak rychlý, něžný a posléze trestající. Tiskli jsme se k sobě tak pevně, že jsem cítila každou kůstku v jeho těle, a přesto jsem chtěla být ještě blíž. Dlaněmi mi zajel pod triko na záda – horké prsty se tiskly na moji už tak rozpálenou kůži. Při tom důvěrném kontaktu mi z úst uniklo zasténání. Okamžitě jsem toho litovala, protože ten zvuk jako by mu vyčistil hlavu a on se ode mě odtrhl.

Nemohla jsem zabránit svým rtům, aby ho následovaly, ale zůstával mimo dosah mých polibků. Místo toho zaúpěl, uhnul hlavou a vtisknul mi horkou pusu na krk.

Můj mozek byl zcela určitě vypnutý na minimum. V tom okamžiku jsem nebyla nic než tělo a Bůh ví, že to byl dobrý pocit. Byla jsem jen suma nervových zakončení, která se právě chystala zešílet. Těžce vydechl a ten výdech mi málem sežehl kůži. Pak promluvil a měl nějaký chraplavý hlas.

„Promiň. Nechal jsem se unést.“

To byla přesně ta správná slova. Unést. Nikdy předtím jsem nebyla nějakou osobou tak unešená. Nikdy jsem nebyla tak... mimo kontrolu. Vzrušovalo mě to a zároveň mě to děsilo. Před mýma očima se zjevila jeho tvář a já se snažila zachovat neutrální výraz. Vytáhl ruku zpod mého topu a já se zachvěla, má kůže truchlila nad tou ztrátou.

O krok ustoupil. „Tak. Asi je čas pro trochu víc rozumu a míň vášně.“

Zasmála jsem se, ale v duchu jsem na rozum udělala vztyčený prsteník. Už mě ovládal dost dlouho.

3

„To si děláš srandu!“

Civěla jsem na něj a uvažovala, jestli můj analytický mozek zvládne i tohle.

Lehce mi přejel po bradě: „Slibuju, že pojedu pomalu.“

Spustil ruku a já jsem zavrtěla hlavou: „Tohle nedokážu.“

„Neboj, na mě se můžeš spolehnout. Slibuju..., že si to užiješ.“

„Garricku...“

„Bliss, prostě mi věř.“

Zhluboka jsem se nadechla. To zvládnu. Jenom prostě musím vypnout mozek, jak říkala Kelsey.

„Tak dobře, ale dělej, než si to rozmyslím.“

Jeho tvář se rozzářila, a pak mi dal krátký polibek na spánek: „Hodná holka.“

Pak mi nasadil na vlasy helmu, pečlivě ji zapnul, přehodil nohu přes sedadlo motocyklu a nabídl mi ruku. Odhodila jsem svou rezervovanost a vložila svou dlaň do jeho. Sedadlo mělo takový tvar, že i když jsem se snažila sedět kousek za ním, zadek se mi stejně svezl dopředu a chtě nechtě jsem se musela přitisknout k jeho zádům.

Položil mi dlaň na koleno a obejmul ho prsty, až mě jejich konečky zašimraly na tom citlivém místečku z druhé strany kolene: „Drž se mě.“

Učinila jsem, jak řekl... a málem jsem utrpěla aneurisma, když jsem nahmatala pod jeho košilí pevné břišní svaly. V tu chvíli jsem si až bolestně uvědomovala tu malou pneumatiku, která se mi dělala nad okrajem džín. Stačí jediný pohled na moje tělo a bude vědět, že pro něj nejsem dost dobrá. Sakra, určitě tu pneumatiku cítí už teď! Začala jsem všeho litovat. Pak jsem ucítila povzbuzující stisk prstů na svém koleni a ačkoliv jsem si myslela, že už se k sobě nemůžeme přiblížit víc, stalo se.

Netiskla jsem se k němu. Byla jsem na něj přímo nalepená. Až se mi dělaly mžitky před očima, když jsem si uvědomila, jak těsně je má pánev blízko jeho zad. A v tom okamžiku jsme vyrazili. Zaryla jsem mu prsty do pasu, až sebou trhl a motorka se prudce svezla do boku.

Vyjekla jsem. No, tak dobře. Spíš zavřeštěla. Přímo jemu do ucha.

Vyrovnal stroj, pak zpomalil a zastavil před stopkou.

„V pořádku?“

Zabořila jsem mu hořící tváře do ramene a zmohla se jen na zakviknutí: „Jo.“

„Sorry, princezno, jsem trochu lechtivej.“

„Aha.“ Povolila jsem prsty zaryté do jeho boků. Díky bohu, že právě teď nevidí můj obličej. Červená mi nikdy neslušela.

Uchopil mě za dlaně a přitáhl si je před sebe, takže jsem ho teď objímala kolem pasu.

„Tak je to lepší. Teď to zkusíme znovu.“

Tentokrát jsem při rozjíždění neječela. Pomalu nabral rychlost a já tiskla tvář na jeho záda, oči pevně zavřené.

V hlavě mi stále zněl Shakespeare z naší předchozí konverzace, a abych zaměstnala mysl, přeříkávala jsem si všechny verše, co jsem si pamatovala. Začala jsem s Hamletovým monologem. Pak jsem pokračovala promluvou před bitvou z Jindřicha V. Zrovna jsem odříkávala závěr Macbethova monologu, „zítra a zase zítra, pořád zítra“, když mě Garrick přerušil.

„Ty toho Shakespeara musíš asi fakt milovat.“

Mým implicitním emocionálním stavem budiž navěky trapnost. Jak to tak vypadá, nerecitovala jsem to v duchu, jak jsem si myslela.

„Aha, já... totiž,... jen si všechno hned zapamatuju.“

S tváří stále na jeho zádech jsem se pokusila utišit zběsile pádící srdce. Teď, když se motocykl přestal pohybovat, mohl se můj mozek cele oddat strachu z té druhé věci, na kterou jsem se aktivně snažila zapomenout.

Sex.

Jsem připravena se milovat.

S mužským.

Nádherným sexy mužským.

Nádherným sexy Britem.

Nebo se možná pozvracím.

Co když toho nádherně sexy Brita pozvracím?

Co když pozvracím nádherně sexy Brita během soulože?

„Bliss?“

Zděšeně jsem sebou trhla. Snad jsem zase nepřemýšlela nahlas?

„Co je?“

„Teď už můžeme klidně sesednout.“

„Aha.“ Odtáhla jsem ruce tak rychle, že jsem skoro ztratila rovnováhu a div jsem nespadla z motorky. Naštěstí, jen s drobným vyjeknutím, se mi podařilo udržet balanc a pomalu jsem se svezla ze sedadla.

Pak jsem lýtkem zavadila o nějakou trubku na boku a znovu jsem zaječela.

Byla horká. Příšerně horká a já cítila na kůži palčivou bolest.

„Bliss?“

Odkulhala jsem pár metrů od motorky. Garrick mě dohonil. Vší silou jsem zatínala pěsti a kousala se do rtů, abych překonala bolest, ale do očí mi stejně vyhrkly slzy.

Nejprve vzal do dlaní mou tvář a pak se mi podíval na nohu. Kousek pod místem, kde končily moje capri kalhoty, nabíhala rudá skvrna.

„Ale kruci.“

Ruce jsem měla zaťaté a nevěděla jsem, jestli nezačnu křičet, když otevřu pusu. Garrick mě jednou rukou podebral pod pasem a já ho vzala kolem ramen.

„No tak, princezno. Jen doufám, že zámečník už dorazil.“

Poprvé jsem se rozhlédla, kde vlastně jsme.

Byli jsme ve stejném bytovém komplexu, kde bydlím i já.

Bydleli jsme ve stejném komplexu.

Horečně jsem přemýšlela, jestli mám něco říct, když mě nasměroval ke svému bytu. Už jsem se o tom skoro zmínila, když jsme prošli kolem mého auta, jenže pak jsem si vzpomněla, že to má být záležitost na jednu noc. Bydlel o jednu budovu dál. Díky bohu. Co kdyby bydlel přímo vedle a já se s ním musela potkávat každý den po nepochybně strašném sexu, o který se s ním teď budu pokoušet?

Došli jsme k jeho dveřím.

Zámečník nikde.

Kůži na lýtku jsem měla horkou, jako bych stála přímo vedle otevřeného ohně. Vrhl na mě ustaraný pohled, a pak vytáhl telefon. Dvakrát stiskl volací tlačítko a vytočil poslední volané číslo. Když mluvil, poodešel kousek dál a těžce se opřel o zeď vedle dveří. Bylo evidentní, že mě žádný sex nečeká. Bůh mi takto říká, že mám zůstat navěky jeptiškou: „Jdi do kláštera, a tak dál, bla, bla, bla...“

Už jsem byla v takových mrákotách, že jsem si pletla boha se Shakespearem. Garrick se vrátil, a i to jeho mračení bylo nádherné.

„Špatný zprávy. Zámečník se někde zdržel a nebude tady dřív než za hodinu.“

Snažila jsem se nešklebit. Nepovedlo se.

Klekl si, prsty mi přejel po holeni a zastavil se pár centimetrů před tou spáleninou. Díky bohu, že jsem se oholila. Zhluboka se nadechl a pomalu vypustil vzduch nosem. Na okamžik zavřel oči a pak pokýval hlavou.

„Hele, s tímhle bys asi měla na pohotovost.“

„Cože? To ne!“

Co by tomu řekla Kelsey? Vyrazila jsem si, abych si užila sexu, a místo toho skončím na pohotovosti. FML (fuck my life)!

„Bliss, není to nijak zlý, ale jestli se ta spálenina hned neošetří, bude to bolet jak potvora.“

Opřela jsem si hlavu o stěnu a odfoukla z obličeje pramen vlasů. „Nebydlím daleko. Můžeme jít klidně ke mně.“

„Aha. Tak fajn.“

Na tváři se mu znovu usadil úsměv a na krátký okamžik mě zalily jiné pocity, než abych si vzpomněla na bolest. Garrick pokračoval: „Musíme dát pozor, až tě zase budeme nakládat na motorku. Nechceš se přece spálit znovu.“

Kousla jsem se do spodního rtu: „Vlastně ani nemusíme nikam jezdit.“

Neodolatelně zvedl jedno obočí.

„Když říkám, že nebydlím daleko, myslím tím, že bydlím tamhle v té budově. Prostě hned vedle.“

Obě obočí mu vyletěla nahoru. Jeho překvapení trvalo jen chviličku, než ho vystřídal jiný výraz – těžko popsatelný, ale takový, že motýli v mém břiše začali dostávat křeče.

„Takže jdeme k tobě..., sousedko.“

Cítila jsem slabost v kolenou a nebylo to jen kvůli té bolesti. Polkla jsem, ale v ústech jsem měla pořád sucho. Tentokrát mě nevzal kolem pasu, ale prsty se mě lehce dotýkal na zádech a tak to zůstalo, když jsme vykročili. K mému bytu jsme dorazili ani ne za minutu. Ruka se mu svezla po mých zádech ještě níž, když jsem hledala klíče. Na okamžik jsem zapomněla, co to vlastně hledám.

Klíče. Ke svému bytu.

Do kterého právě hodlal vstoupit sexy chlap.

Se mnou.

Sám.

Za účelem sexu.

Sex.

Sex.

Sex.

Měla jsem pocit, jako bych měla zlomené všechny prsty, když jsem se neúspěšně pokoušela strefit klíčem do zámku. Neřekl nic. Ani mi nevzal klíče – což bylo dobře, protože tím by mě totálně naštval. Můžu být duševní, citová i fyzická troska, ale rozhodně nestojím o chlápka, který si ode mě bere klíč. Jeho ruka zůstávala klidně, něžně a trpělivě na mých zádech, dokud se mi nepodařilo přimět dveře, aby se otevřely.

Když jsem vykročila do tmavé chodby, jeho ruka mě nenásledovala. Ohlédla jsem se za ním. Stál na prahu, s rukou tentokrát ležérně zastrčenou v kapse. Jeho úsměv byl potměšilý, rozkošný, k zbláznění nádherný. Ale tvářil se, jako kdyby ani neměl v úmyslu vejít dovnitř. Takže tak. Rozmyslel si to. Protože jsem totální magor. Proč by chodil dál?

Nadechla jsem se a připomněla jsem si, že jsem úžasná. Necítila jsem nejistotu ani stud. Byla jsem jen panna. Žádný terno. A jestli někdy chci nebýt panna, budu muset mít s někým sex. Vzmuž se, holka... ehm, vzžeňž se.

„Čekáš na pozvání?“ zeptala jsem se a změřila si ho, jak stojí opatrně za dveřmi. „Teď přijde okamžik, kdy mi řekneš, že jsi upír?“

Zachechtal se: „Ne, přísahám, že ta bledost je příznak mého britského původu.“

„Tak na co čekáš? Co se stalo s tím mužským, který mě donutil, abych si k němu sedla, zeptala se ho na jméno a dal mi nepokrytě najevo, že nechce, abych se vrátila ke kamarádce? Co se stalo s tím klukem, který byl opovážlivý takovým způsobem, že se mi o tom ani nesnilo?“

Udělal krok, takže teď stál mezi dveřmi a opřel se o zárubeň. „Ten kluk se jenom snaží být gentleman, protože stejně tak jako chtěl, abys už zůstala s ním a stejně jako tě chce políbit, vidí, že jsi zraněná. Prostě mám strach, že mě tady ve skutečnosti nechceš.“

„Chceš říct, že máš obavy?“

„Hmm.“

„Mluvil jsi ve třetí osobě a pak jsi přeskočil na první...,“ plácala jsem páté přes deváté.

„To ano,“ stále se usmíval. Co jsem vlastně chtěla, aby řekl? „Bylo mi potěšením, Bliss?“ To by asi bylo nejlepší. Kdybych se s tím ovšem smířila. Kdybych chtěla, aby mé panenství spatřilo světlo zítřejšího dne... znovu!

Pomalu se obracel k odchodu. Mohla jsem ho nechat jít. Stačilo neudělat nic.

„Počkej!“

Pousmál se jen tak napůl a zase zvedl to obočí.

Rychle jsem se nadechla a překonala strach: „Jestli se snažíš být gentleman, neměl bys zůstat a snažit se pomoci zraněné dívce, která neví nic o tom, jak se léčí motocyklové spáleniny?“

Na chvilku spustil zrak z mých očí a rychle pohlédl na moje lýtko. Když znovu zvedl oči, zůstaly mu viset na mých rtech: „Zraněná dívka má pravdu. To by zajisté bylo gentlemanské.“

Pak vstoupil do mého bytu a zavřel dveře.

Světlo z pouličních lamp venku zmizelo a my jsme zůstali stát potmě na chodbě, protože stropní světlo prasklo už před pár týdny a já ho ještě pořád nevyměnila. Přímo jsem cítila žár, který z něho sálal, když přistoupil blíž. Znovu jsem ucítila jeho ruku na zádech, dole na kříži, a uslyšela, jak šeptá: „Zaveď mě dál, lásko.“

4

Stála jsem v koupelně v tričku bez rukávů a ve spodním prádle, kalhoty spuštěné ke kolenům a můj stav se blížil hyperventilaci. Garrick čekal na druhé straně dveří a mně připadalo, jako kdyby tam byl magnet. Srdce se mi neustále snažilo vyskočit z hrudníku směrem k němu. Řekl mi, abych si svlékla kalhoty a instruoval mě, že na té spálenině nesmím nosit nic těsného, prozatím. Nabídl se, že mi pomůže ty kalhoty sundat, ale to mě tak rozrušilo, až mi bylo na zvracení. A tak jsem se snažila z kalhot vysoukat sama. Vůbec se mi to nedařilo, protože látka se neustále dotýkala spálené kůže.

Posunula jsem látku o něco níž. Kousala jsem se do rtu, abych nekňučela nahlas.

„Bliss?“ Garrick potichu zaklepal na dveře. „Jsi v pohodě?“

„Jó, je mi báječně!“ zavolala jsem zpátky.

„Bliss, můžu ti nějak pomoct? Děláš mi starosti.“

Zavřela jsem oči a snažila se vymyslet, jak z toho ven. Nemotorně jsem se šourala po koupelně s kalhotami kolem kolen a v koši na prádlo jsem našla sukni s pružným pasem. Nasoukala jsem se do ní horem, abych zakryla spodní prádlo, a pak jsem si sedla na záchodové sedátko.

Cítila jsem žhnoucí tváře, určitě zase získaly ten trapný odstín rudé. Nedá se nic dělat. Odpověděla jsem: „Tak jo. Pojď dál.“

Dveře se pomalu otevřely, napřed z nich vykoukla Garrickova hlava a pak následoval zbytek těla. Vrhl jediný pohled na zmuchlanou sukni, kterou sem si navlékla a na kalhoty narvané kolem kolen. Začal se smát. Hrozně se rozřehtal.

„To je tak ponižující.“ Copak s ním teď můžu spát?

Raději stiskl rty, aby se nesmál nahlas, ale oči mu dál pobaveně cukaly.

„Promiň. Musí to bolet, já vím. Jenomže to vypadá tak...“

„Komicky?“

„Rozkošně.“

Zpražila jsem ho pohledem.

„Rozkošně komicky.“

Jeho úsměv byl nakažlivý a já si nemohla pomoct. Musela jsem se taky usmát.

„Tak fajn. Jestli už ses dost nasmál, pomoz mi sundat ty kalhoty,“ řekla jsem sarkasticky. Nemohla jsem dělat nic jiného než doufat, že mi nějak pomůže.

Buď nepoznal sarkasmus, nebo mu to bylo jedno. Upřel na mě oči takovým způsobem, který bych mohla popsat nejlíp jako pohled predátora. Po celém těle jsem najednou cítila větší horko než ve své bolavé noze.

Chvíli na mě utkvěle hleděl, pak sklopil zrak a odkašlal si. Klekl si vedle mě a vzal mě za nohu.

Už jsem se snažila ty kalhoty sundat, takže spálenina byla v tuhle chvíli zakrytá. Zvedl ruku k zipu poklopce, který jsem teď měla v polovině stehen. Znovu si odkašlal a vsunul ruku do nohavice.

Moje srdce. Infarkt.

Byla jsem si jistá, že ho mám. Ten infarkt.

Druhou rukou mi stáhl kalhoty co nejníž, těsně nad kolena, Podíval se na mě, znovu si odkašlal a řekl: „Můžeš mi půjčit ruku?“

Nedokázala jsem promluvit, ale nastavila jsem ruku s trapně zpocenou dlaní. Vzal tu ruku a vsunul ji do nohavice, aby se spojila s jeho dlaní.

„Drž tam tu ruku a stáhni tu látku z nohy co nejvíc. Já udělám to samé dole a zkusíme je sundat, aby se látka nedotkla té spáleniny.“

Kývla jsem, ruku desetkrát jistější než srdce.

Posunul dlaň výš a tím lehkým dotykem jsem se celá rozechvěla. Udělal, jak řekl, odtáhl látku od mé kůže, a pak jsme společně zkusili stáhnout kalhoty dolů.

Nebyla to moc úspěšná mise. Kalhoty byly nechutně těsné (tak ti děkuju, Kelsey), látka se každou chvíli dotkla kůže a já sebou bolestně cukala.

„Sorry,“ omluvil se pokaždé, jako by to byla jeho vina. Chtěla jsem ho opravit, ale když mně se tak líbilo, jak říká to svoje britské sóri, takže jsem ho nechala.

Asi po dvou minutách opatrného manévrování se džíny konečně dotkly podlahy.

Oba jsme se zasmáli – přesně tak, jako se smějí lidé ve filmu, když se jim konečně podaří odjistit bombu. A když jsme se přestali smát, uvědomila jsem si, že mi stále drží nohu. Jednou dlaní objímal můj kotník, druhou opatrně hladil kůži kolem spáleniny.

Jestli se mě bude takhle dotýkat dál, asi se rozpustím a rozteču se tady jako louže.

„Ehm, díky.“

Jako by si teprve teď uvědomil, co vlastně dělá, rychle zamrkal na svoje ruce. Ale místo, aby mě okamžitě pustil, usmál se, pomalu sjel dlaní po noze dolů, a teprve pak mě pustil.

„To je v pořádku. Teď to musíme ochladit. Můžeme na to pustit studenou vodu.“ Představila jsem si, jak strkám nohu do umyvadla, nebo jak se my oba snažíme manévrovat ve vaně. Asi to na mně bylo poznat, protože dodal: „Nebo by určitě pomohl nějaký studený mokrý hadr.“

Sáhla jsem do košíku za sebou a podala mu žínku. On otočil kohoutkem a nechal chvíli odtékat vodu, aby byla studená.

Syčivě jsem vtáhla vzduch, když mi mokrou žínku položil na spáleninu, ale chlad byl příjemný, a to natolik, že jsem se konečně trochu uvolnila. Poprvé od chvíle, kdy jsme vešli do bytu.

„Lepší?

Přikývla jsem: „Mnohem. Už nikdy nebudu nosit tak těsné džíny.“

Potměšile se usmál: „Ale to by byla škoda.“

Jestli bude takhle mluvit dál, budu potřebovat vějíř, abych se zchladila.

„Poslyš,“ řekl, „fakt mě to mrzí. Neměl jsem tě na tu motorku nutit.“

„To není tvoje chyba, že o motorkách nic nevím a neuvědomila jsem si, jak můžou být horké.“

„Nechce se mi věřit, žes ještě nejela na motorce.“

„No jo, ono je ještě spousta věcí, které jsem nedělala.“

Zvedl obočí: „Jako co třeba?“

„No...,“ přísahám, že jsem slyšela, jak moje srdce vyťukává bl-bá, bl-bá, bl-bá, bl-bá... „no, až do dneška jsem se nesetkala s žádným Britem.“

Zasmál se a bezděčně si prohrábl vlasy. Okamžitě se mi chtělo prohrábnout mu vlasy vlastními prsty.

„Proto jsi mě políbila, viď?“ řekl. „Vy americké holky si potrpíte na cizí přízvuk.“

Polkla jsem úsměv a odpověděla: „Myslím, žes to byl ty, kdo políbil mě.“

Vstal, rozcuchané blond vlasy mu padaly do čela a rámovaly ty ďábelské oči: „To je fakt.“

Znovu namočil žínku v tekoucí vodě, aby ji ochladil. Mé tělo bylo však příliš rozpálené, než aby poznalo nějaký rozdíl, když ji znovu přitiskl na moji kůži. Druhou dlaní mi znovu obejmul kotník.

Usilovně jsem se snažila dýchat pravidelně a řekla jsem: „A teď ty.“

„Hm?“

„Cos ještě nikdy nedělal?“

„No, ještě nikdy jsem v hospodě nesbalil holku, až do dneška.“

Spadla mi brada. „Fakt?“ Jak je to možné? Je tak nádherný! Možná se na něj děvčata vrhají ještě dřív, než vstoupí do baru, takže se ani nemusí obtěžovat vůbec chodit dovnitř.

Pokrčil rameny a současně s tím pohybem mi začal hladit palcem kůži na noze.

„Já vím, že se to asi neslučuje s tvou představu o britských stereotypech, ale mě nikdy moc nebavilo pařit po hospodách.“

„Mě taky ne,“ řekla jsem. A myslela jsem to vážně, i když hlava se mi pořád ještě trochu motala ze vší té tequily. „Takže, co přivedlo tohoto nestereotypního Brita do Texasu?“

Pokrčil rameny: „Ve státech žiju nějakou dobu. Přijel jsem kvůli studiu, už jsem se nevrátil. Vlastně se teď stěhuju zpátky do Texasu, po několika letech.“

„Já taky. Přistěhovala jsem se zpátky sem před pár lety.“

V Texasu jsme žili, když jsem byla malá, ale pak jsme se přestěhovali do Minnesoty, to jsem chodila do osmičky. Ale vždycky jsem se sem chtěla vrátit, byl to můj plán, studovat tady vysokou.

Znovu vyměnil obklad a tak jsme tam seděli a povídali si. Vyprávěl mi o svém dětství v Anglii a jak bylo všechno jiné, když začal žít ve Státech.

„Když mi jednou poprvé jeden kluk řekl, že mám moc pěkný kaťata, strašně jsem se lekl, že jsem si doma nechal jeden zásadní kus oblečení.“

„Kaťata? Nechápu.“

„Takhle my říkáme spodnímu prádlu, lásko.“

„Á,“ zasmála jsem se, „ještěže to vím.“

„Když jsem po jednom spolužákovi chtěl gumu, vy tomu říkáte pryž, všichni se začali tak chechtat, že už jsem se viděl jednou nohou na palubě letadla do Londýna.“

Zkoušela jsem zadržet dech, ale nepovedlo se. Ale on si to zasloužil za to, že se smál mému trápení s kaťaty, nebo, ehm, s džínami.

„To musí být strašný.“

Sáhl pro gázu, kterou jsem už předtím vytáhla z lékárničky, opatrně ji přiložil na spáleninu a přelepil náplastí. Přitom nepřestával hovořit: „Člověk si zvykne. Už jsem tu dost dlouho, takže většinou všechno zvládnu. Občas, když jedu na návštěvu do Londýna a pak se vrátím, chvíli mi trvá, než si zase zvyknu, ale řekl bych, že už jsem se dost zamerikanizoval.“

„Až na ten přízvuk.“

Usmál se: „Toho už se asi nezbavím, co? I když, na co jiného bych pak balil takové krásky, jako jsi ty?“

„Čtením Shakespeara v baru, nepochybně.“

Zasmál se a ten zvuk vibroval skrz moji kůži a obnažil mi nervy až na dřeň.

„Jsi rozkošná,“ řekl.

Zakoulela jsem očima: „Jo..., rozkošně komická, na tom jsme se dohodli už předtím.“

„Cítila by ses líp, kdybych řekl, že jsi rozkošně sexy?“

V tom okamžiku uvolnění, které jsem cítila předtím, pominulo a můj dech byl náhle příliš mělký. Neměla jsem žádnou odpověď. Co bych na to jako mohla říct?

„Co je to za výraz?“ zeptal se.

Neměla jsem tušení, co z té haldy emocí se teď projevilo na mé tváři, a tak jsem pokrčila rameny.

„Tváříš se, jako by ti ještě nikdo neřekl, že jsi sexy.“ To bude asi proto, že fakt neřekl. „Což samozřejmě nemůže být pravda, když pořád vypadáš tak, jak jsi vypadala dneska večer. Nedokázal jsem se od tebe odtrhnout, a to jsme se sotva potkali. Možná bych se i cítil v rozpacích, jenže ono to bylo tak krásný...“

No vida. Sexu se možná nedočkám, ale poznám, když kluk na holku bere. A vlastně mi to bylo úplně jedno. Jediné, na čem mi záleželo, byl fakt, že seděl tak blízko mě a přiváděl mě k šílenství. Stále mi jako by nic hladil kotník a já věděla, že jestli mě znovu brzy nepolíbí, rozletím se na kousky.

„Vidíš? Ani teď od tebe nedokážu odtrhnout ruce.“

Polkla jsem, ale v ústech jsem měla sucho, jako kdybych spolkla celé pískoviště.

Vztyčil se na kolena a jeho dlaň putovala z mého kotníku vzhůru po nezraněném lýtku. Seděla jsem na záchodovém prkýnku jako zařezaná a jeho boky byly pár centimetrů od mých kolenou.

„Řekni, že nejsem šílenec,“ řekl.

To nešlo. V té chvíli jsem ani zdaleka nebyla tak při smyslech, abych mohla kohokoliv nabádat k rozumu.

„Řekni, že tě můžu políbit.“ To... to bych mohla.

„Můžeš mě políbit...“

Ani jsem nestihla dokončit větu a jeho rty se přitiskly k mým. Spálená noha byla zapomenuta.

5

Polibek skončil příliš brzy.

Neudržela jsem se a zklamaně zasténala, což mi sice přišlo trapné, ale nemohla jsem si pomoct. Naštěstí Garrick neskončil. Vstal, vzal mě za lokty a postavil mě. Přivinul mě k sobě a naše těla se teď tiskla tak, jak to nebylo možné předtím, když jsem seděla.

„Tohle je lepší,“ řekl.

Neobtěžovala jsem se se souhlasem. Jen jsem si stoupla na špičky a políbila ho.

Ve srovnání s předchozím polibkem jsme se tentokrát líbali dlouze a pomalu, navzájem jsme se zkoumali, jako když se rozhořívají třísky. Vzal mě kolem krku, palcem lehce tiskl mou klíční kost, druhou ruku mi zabořil do vlasů a pak pomalu sjížděl k bokům.

Poprvé ve svém životě jsem se soustředila prostě jenom na to, jaký je to pocit mít před sebou kluka, na pohyby jeho jazyka a na jiskřičky žáru tam, kde se jeho prsty tiskly na moji kůži. Nepřemýšlela jsem nad ničím – jak mám dýchat, nebo zda mám ruce na správném místě, nebo co se ode mě vlastně očekává. Úplně jsem se v něm ztratila.

Položila jsem mu ruce na boky a zatoužila jsem podniknout svůj vlastní průzkum. Pomalu jsem sunula dlaně na jeho břicho. Zareagoval tím, že se k mým rtům přimkl ještě pevněji a jeho jazyk pronikl ještě hlouběji do mých úst. Posunula jsem ruce nahoru a vnímala pevné křivky jeho těla pod látkou košile. Když jsem dospěla až k jeho hrudníku, přitiskl se ke mně pevně boky a naše břicha byla těsně na sobě.

Vnímala jsem, jak moc mě chce a páteří mi projelo mrazivé zachvění. Jeho polibek byl stále naléhavější, já se tomu poddala a zapomněla na všechnu nervozitu. S dlaní položenou na jeho hrudi jsem ho objala druhou paží a přimkla se k němu. Stála jsem na špičkách a naše boky byly ve stejné výši.

Na chvíli se odtrhl od mých úst a já na rtech ucítila jeho horký, rozechvělý dech. Zářivou modř, kterou měl v očích předtím, vystřídala hluboká čerň rozšířených zornic. Dotkl se mé brady a palcem mě hladil po spodním rtu. Několik dlouhých sekund si mě jen prohlížel.

„Jsi fakt rozkošně sexy, víš to?“

Spustila jsem se na paty, beztak mě už z toho dlouhého stání na špičkách bolela lýtka. A už jsem nevydržela dívat se mu dál do očí. Pokaždé, když už jsem skoro úplně vypnula mozek, řekl něco, čím ho zase nastartoval: „Tos už říkal. Nemusíš to opakovat. Líbala bych se s tebou i tak.“

„To nebyl polibek, to byla nádhera.“ Palcem znovu přejel po mém rtu a pak si naklonil můj obličej k sobě: „Chtěl bych tě líbat znovu, ale jinde než v koupelně.“

„Jo, tak jo.“ To chce naznačit, že máme jít do ložnice? No to je přece jasný, že chce jít do ložnice... Chvíli jsem zápasila s klikou, než můj obluzený mozek konečně dokázal otevřít dveře. Vyšli jsme znovu do tmy na chodbě a já zase ucítila na zádech jeho dlaň.

„Promiň, praskla mi žárovka na chodbě, nějak jsem neměla čas ji vyměnit.“

Ucítila jsem jeho rty přímo u ucha: „Já mám tmu rád.“

Všechny chloupky na těle jsem měla v pozoru.

Vešli jsme do obýváku a já rozsvítila světlo, které skutečně fungovalo. Můj podkrovní byt byl řešený jako otevřený prostor. Dvě zdi byly z holých cihel, další byla natřená hezkou švestkovou barvou. Strop byl vysoký a pod ním vedly přiznané trubky, které se nám křižovaly nad hlavou. Hned vpravo byla ložnice, oddělená od obýváku jen levandulovým závěsem, protože v bytě jsem vlastně neměla žádné dveře.

„Tak, tohle je můj obývák,“ rozmáchla jsem se rukou a nebyla jsem si jistá, jestli čeká prohlídku bytu, nebo mám rovnou přeskočit na ložnici. Nikdy předtím jsem to nedělala, takže jsem neměla tušení, jestli se máme ještě zabývat nějakými společenskými zdvořilůstkami. Srdce mi divoce tlouklo, když se procházel pokojem, sem tam si prohlédl obrázek, někde zase nějakou drobnost.

„Je to hezký. Hodí se to k tobě, myslím.“

Rozzářila jsem se. Ten byt jsem milovala. Vždycky jsem si tam připadala jako v nějaké epizodě z Přátel.

„Zato já se musím ke své hanbě přiznat, že mám doma zatím jen samé krabice. To by nebyla zajímavá prohlídka.“

Bože, jak bych si přála, abychom byli u něj! Pak by převzal vedení on. Rozčilovalo mě, že nevím, co mám dělat dál.

Oči mu zalétly k závěsu do mé ložnice. Rychlý, skoro nepatrný pohyb očí. Potom hned upřel pohled na lampu, vedle které stál, ale já to viděla.

Je to tady. Bude sex.

Mám mu říct, že jsem panna? Měla bych mu to říct.

Mám mu to říct teď? Nebo těsně před tím?

Vzpomněla jsem si na Kelseyinu radu a silou vůle ztlumila své strachy na minimum. Skoro jsem vypnula mozek, a to do té míry, že jsem klidně mohla předstírat, že žádný nemám.

Dřív, než bych z toho mohla zbaběle vycouvat, jsem vykročila vpřed a nastavila ruku. Okamžitě se jí chopil a já ho vedla skrze závěs do mé ložnice. Nebylo tady žádné stropní světlo, proto jsem rozsvítila lampu na stolku vpravo a nechala ho, aby rozsvítil druhou na opačné straně postele.

Obrátila jsem se a viděla, že v rukou drží tu nestydatě krátkou minisukni, kterou mi předtím nutila Kelsey.

Naše oči se setkaly, a když se na mě usmál, měla jsem pocit, že mi snad prasknou plíce. Vyrvala jsem mu sukni z rukou, posbírala z postele pár dalších kousků prádla a naházela je do skříně.

„Omlouvám se.“

„Říkám snad něco?“

Zvedla jsem obočí: „A tu sukni pusť z hlavy. V té mě v životě neuvidíš.“

„Nikdy? To je nějaký test, lásko?“

„To je slib.“

Obešel roh postele a přistoupil ke mně. Stáli jsme teď v prostoru mezi postelí a stěnou. „Ale mě by moc těšilo, kdybych ti mohl být nápomocen v porušování slibů.“

Položil mi ruku na rameno a ukazováčkem zajel pod ramínko mého topu.

„Je mi jasné, že by tě těšilo být mi nápomocen i v jiných záležitostech.“

Jeho ruka se odpoutala od mého ramene a zahleděl se na mé rty.

„To ano.“

Pak mě políbil.

Tentokrát se neobtěžoval s něžností. Jeho polibek byl dychtivý a nenasytný, až jsem zůstala bez dechu. Sevřel můj spodní ret zuby tam, kde se předtím dotýkal palcem a mně se rozechvělo celé tělo. Sklonil se ke mně, vzal mě kolem pasu a pomalu mě k sobě tiskl, až se naše těla pevně přimkla k sobě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Losing It.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.