Original title: Katherine Howe: CONVERSION

Copyright © 2014 by Katherine Howe

Cover images © MYLOUPE UIG/ ISIFA/Gettyimages Creative RM/Daniela Lombard

Cover design by Theresa Evangelista

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2014

Translation © Jana Jašová, 2014

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Veronika Klementová

První vydání

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána

do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem,

ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky

bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-911-6

Mým přátelům

PŘEDEHRA

VESNICE SALEM, MASSACHUSETTS

30. KVĚTNA 1706

Jak dlouho musím čekat?

Když psal, povystrčil z koutku úst jazyk. Jeho špičku  měl temnou od inkoustu, černota z dásní se mu rozlézala na zuby. Vypadal, jako by měl pusu plnou téru. Čekala jsem už nějakou dobu, ale reverend Green pořád psal. Brk mu klouzal po papíře a škrábal jako myší tlapky. Dráp dráp, namočení, dráp, olíznutí, dráp.

Bolely mě nohy, a když jsem zkusila přenést váhu, dosáhla jsem jedině toho, že mě jedna začala bolet víc než druhá. Opřela jsem se o dveřní rám a představila si matku, jak mě dloube do zad, abych stála rovně. To dloubnutí bylo tak ostré, až bych přísahala, že to udělala doopravdy.

„Ann?“

Už jsem si na čekání tak zvykla, že jsem ho skoro neslyšela.

„Ann!“ Reverend odložil brk.

„Prosím,“ zašeptala jsem.

Loupl po mně chladným pohledem, s rukou položenou na opěradle židle. Nejspíš to dělal často, protože brokátové vyšívané polstrování bylo na tom místě tak ošoupané, až skoro zářilo. Reverend Green patřil k lidem, které vždycky někdo přeruší. Měl uštvaný výraz, jako by se nikdy nemohl soustředit výhradně na jednu věc. Celý život strávil tím, že se takhle obracel na židli.

O krok jsem ucouvla, jako bych si ještě chtěla svou návštěvu rozmyslet. Reverend se na mě dlouze zadíval. Nebyl o nic dychtivější vyslechnout si mě, než jsem já dychtila promluvit.

„Radši pojď dál,“ ozval se konečně a vrátil se k papíru.

Nahrbil se nad stolem a nabral si do prstů vlasy, jako by se horlivě snažil dokončit to, co psal. Škráb, škráb, škráb.

Měla bych odejít, dokud je čas – nikdo by se nedozvěděl, proč jsem tu byla. Otočila jsem se přes rameno do chodby fary. Reverendova manželka kmotra Greenová udržovala v krbu oheň, ale nechala dveře otevřené na dvůr, protože byl teplý den. Sluneční světlo se odráželo od podlahy tak silně, až jsem musela přimhouřit oči. Kolem dveří se protáhl dovnitř kocour, rozvalil se na slunci a zívl. Otočil se na záda a sekl drápky, jako by odháněl duchy.

Kmotra Greenová u stolu ždímala bílý pruh bavlny. Vypadala vyčerpaně, a nebylo divu, když její miminko mělo takovou škytavku. Když jsem přišla, měla chlapečka přehozeného přes rameno a poskakovala s ním. Poradila jsem jí, aby jej podržela hlavou dolů a trochu s ním zatřásla, ale jen se na mě zamračila a řekla: „Počkejte tamhle, až bude mít reverend Green čas.“

Asi ignorovala mou radu, protože nejsem matka, i když každý ví, kolik malých Putnamů jsem sama vychovala. Teď jsem viděla, že už to vzdala. Dítě leželo v dřevěné kolíbce tak blízko, aby ho mohla houpat nohou, ale jinak ho nechala kuckat. Malý měl obličej rudý jako pečené jablko a bylo mi jasné, že kmotra Greenová nemá ke komu zaskočit pro léčivý obklad.

To už v téhle vesnici nemohl nikdo.

„Tak už běžte,“ pobídla mě a naposledy vyždímala látku. Měla v rukou pořádnou sílu, tahle paní reverendová. „Nenechávejte ho čekat.“

Kdyby tam nebyla, vytratila bych se ven. Cítila jsem, jak mi srdce naráží do žeber a hlava se mi nahoře otevírá, jako by ze mě někdo za vlasy zvedal mou duši.

Ze dvora se přiloudala holčička ve špinavém čepečku, s prstem v nose a zástěrkou pocákanou blátem. Stydlivě se na mě podívala, možná proto, že mě neznala. Nebo ji naučili, aby se držela stranou. Byla jako sladké dvounohé selátko, s růžovými tvářičkami umazanými bahnem, a já se na ni usmála. Holčička vypískla hrůzou a rozběhla se k matce.

„Pojď sem, Ann,“ lákal mě reverend Green do své pracovny.

Bylo tam chladněji. Oheň z kuchyně už tuhle místnost neohříval a okno bylo obrácené do postranního dvorku, kam nesvítilo slunce. Ráda bych si sedla. Vážně mě už bolely nohy.

„Není se čeho bát.“

Ale je.

Úplně všeho.

Pokusila jsem se polknout ten balvan v krku, který v žádném případě spolykat nešel, a vykročila do stínů pracovny duchovního. Mezi jeho stolem a krbem stála lavice, tvrdá a prostá jako kostelní. Když jsem se posadila, přísahala bych, že opěradlo je tvarované tak, aby nutilo člověka sehnout hlavu. Ale kvůli tomu jsem ji nesklápěla.

Reverend opatrně poprášil papír, fouknutím ho očistil, vysál kaňky a podržel ho proti světlu, aby si ho prohlédl. Pak se spokojeně obrátil ke mně.

Ale když mu pohled dopadl na mou tvář, ucuknul, jako bych zvedla ruku k ráně.

Přišla jsem se reverendu Greenovi vyzpovídat.

Část první

LEDEN

PO ZIMNÍM SLUNOVRATU

Byly právě svátky posvěcení jeruzalémského chrámu;

bylo to v zimě.

JAN 10,22

1. KAPITOLA

DANVERS, MASSACHUSETTS STŘEDA,

11. LEDNA 2012

Popravdě řečeno si vůbec nejsem jistá, kdy to začalo. Ani si  nemyslím, že by to vůbec někdo věděl.

Nějakou dobu jako by bylo tím nejdůležitějším úkolem zjistit, kdy došlo k úplně prvnímu případu. Dělali s námi rozhovory, aby našli epicentrum, nebo jak to nazvat. Zvali si nás do ředitelny jednu po druhé. Na stěně tam visela velká mapa školy se špendlíky a lepicími papírky s daty. Bylo to hrozně složité. Asi si mysleli, že s dostatečným množstvím špendlíků a lepítek a výslechů na to nakonec přijdou... anebo to vypadalo efektně pro zpravodajské kamery. Totiž, ne že by to nebylo působivé. Všechny ty šipky a nápisy vypadaly tak důmyslně komplikovaně. Nikdo tak sice nic podstatného nezjistil, ale leckdo se díky tomu možná cítil líp.

Jenže to už předbíhám.

Kdyby mi mířili puškou na hlavu a já musela určit jedno datum, vybrala bych si 11. leden. Říkám to jen proto, že to byla úplně obyčejná středa, kdy se nečekalo nic zvláštního.

Den, který bych si normálně vůbec nepamatovala.

Zimní prázdniny skončily teprve před několika dny, ale ve škole už panovala normální rutina. Poslední rok střední. Poslední pololetí. Všichni jsme byli jako na trní. Totiž, když začíná nové pololetí, vždycky je to trochu nervózní, ale poslední pololetí na střední, to je nervozita na entou. V závěrečném roce studia se člověku všechno sečte a podtrhne: studijní výsledky, referáty, projekty, zájmová činnost, sport a další aktivity, všechno, na čem v posledních letech tak tvrdě dřel. Buď se mu to všechno vyplatí, nebo se ukáže, že to bylo k ničemu. A to už nemluvím o tom šíleném čekání na dopisy z univerzit. Poslední rok střední je hektická doba, která předurčí, jestli budeme v životě úspěšní a povede se nám všechno, po čem jsme toužili, nebo jestli jednou umřeme osamělí v nějaké vymrzlé chatrči. A s tímhle vědomím se musíme den co den ráno zvednout z postele a proklepat to nějak až k večeru. Pořád jsem vstávala a čistila si zuby, jasně.

Takže tahle středa měla být nejobyčejnějším dnem uprostřed týdne, i když to byl týden na začátku posledního pololetí na Akademii sv. Jany.

„Sedni si,“ zavelela moje máma.

Stála jsem u kuchyňské linky a ukusovala brusinkový muffin.

„Cože?“ zahuhňala jsem a oklepala si z košile drobečky.

„Colleen, proboha. Takhle nic nestrávíš. Nemůžeš si aspoň na pět minut sednout?“ Mamka shrnula drobečky špičkou pantoflíčku a zakopla je pod myčku.

„Nemůžu. Už musím jít,“ namítla jsem, když se za námi objevil táta a chrastil klíčky od auta.

„Máš vypočítané ty příklady?“ zeptala se mamka. Olízla si palec a setřela mi s ním drobečky z koutku rtů. Ucukla jsem.

„Mami! Nech toho, proboha! Jo, mám to vypočítané.“

„Chceš, abych se na to rychle podívala?“

„Lindo,“ varoval ji táta ode dveří. Znova významně zacinkal s klíčky. Navlékla jsem si na ramena popruhy batohu a políbila mámu na tvář.

„Mám to dobře,“ ujistila jsem ji. „Věř mi.“

Mohlo by snad být nějaké ještě normálnější středeční ráno? Bylo tak obyčejné, až se mi ho skoro chce něčím vyšperkovat, přidat k němu něco vzrušujícího nebo dramatického nebo zajímavého. Jenže nemůžu, protože se nic takového nestalo. Táta mě vyhodil před školou, a hala v budově byla jako vždycky plná holek v kostkovaných sukních, svetrech, pletených podkolenkách a s koženými kabelami z výprodejů. Většinu z nich jsem znala aspoň natolik, abychom se navzájem pozdravily, i když každý rok přibývala do prváku nová várka, a čím jsme byly starší, tím víc cizích holek jsme na chodbách potkávaly.

„Čau, Colleen,“ houkl na mě někdo, neviděla jsem kdo, ale prohodila jsem přes rameno „ahoj“ a pokývla, abych byla zdvořilá. Zastavila jsem se u skříňky, abych si vzala nějaké učebnice a koukla se na pár testů, které mi nepřipadaly nijak zvlášť důležité. Zrovna jsem si v duchu odpovídala na jednu otázku, už nevím kterou, když jsem to uslyšela.

„Colleen, vidím tě stát tááák samotnou, beze snů v mém srdci... bez lásky, Colleeeen,“ ozvalo se z učebny za mnou.

Vzhlédla jsem od učebnice a ušklíbla se. Deena už zase jede v muzice Blue Moon.

Deena je člověk, o kterém je důležité povědět něco víc. Přišla na Sv. Janu v šesté třídě, a když se objevila, byla nejvyšší ze třídy, dokonce vyšší než já. Hubená čahounka z Charlestonu s dětsky zacuchanými dredy, které jí splývaly na ramena. Měla tak silný jižanský přízvuk, že jsem nejdřív vůbec nerozuměla, co říká. Ale po pár týdnech přestala polykat půlky slov a začala pořádně artikulovat. Ta holka umí nasávat přízvuky jako houba. Nejlegračnější je, když mluví japonsky. Myslím, že ji baví tím lidi šokovat. Vloni v létě byla v Tokiu na výměnném pobytu, a po třech měsících se tahle metr osmdesát vysoká černoška naučila skoro plynně japonsky.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ji a vklouzla na svoje místo.

Deena se na mě ušklíbla a přešla k velkému finále.

„Colleeeeen! Ty víš, že jsem tady pro tebe, srdce si vyrvu ze sebe, jen když mě vezmeš do nebeeee!“

„Tohle už dělá tak deset minut,“ zašeptala mi Emma natolik nahlas, aby to Deena slyšela.

Emma je formálně moje nejlepší kamarádka. Už si ani nepamatuju, kdy jsme se seznámily, ale byly jsme hodně malé... někdy ve školce. Je z Danversu, její rodiče jsou z Danversu, babičky a dědečkové taky. Její bratr Mark šel studovat na univerzitu Endicott v Beverly, aby nemusel moc daleko z Danversu. Všichni Blackburnovi taky vypadají stejně a jsou velice soudržná rodina. Emmina matka patří k těm křehkým blondýnkám, které často bolí hlava, a když se to stane, nesmíme chodit k nim domů. Všichni se k sobě navzájem chovají hodně protektorsky. Když se občas někdo třeba zmíní (tu chybu jsem udělala osobně), že by se její mámě třeba ulevilo, kdyby se šla projít na vzduch, Emma po něm vrhne ledový pohled a odsekne: „Ona nemůže.“

Sama Emma má v sobě zvláštní klid, což je jeden z důvodů, proč ji mám tak ráda. Ale kvůli tomu je taky těžko čitelná. Její rezervovanost je v naprostém protikladu k chaosu, který panuje u nás doma. Emma si z nás jako poslední hrála s panenkami – ještě ve třinácti, což je trochu ujeté. My ostatní jsme už tehdy řešily menstruaci a chodily na první rande, ale když jsem k ní šla na návštěvu, vždycky mi ostýchavě navrhovala, jestli si nechci vzít svoji mrkačku. Ještě teď má všechny svoje panenky v pokojíčku, a někdy si představuju, že když večer zhasne, šeptem jim vypráví, co se přes den stalo. Má máslově blonďaté vlasy, které jí v létě na sluníčku skoro zbělají. Řasy má tak světlé, až jsou skoro neviditelné, a odmítá se malovat, takže její obličej má takový trochu přízračný výraz.

Když se mezi námi objevila Deena a já si ji oblíbila, Emma taky usoudila, že Deena je fajn. To ona ji odnaučila říkat „studený kafe“ místo frappe.

Deeniny lokty zabíraly na lavici tolik místa, že Fabiana, která sedí vedle ní, se musela posunout úplně na krajíček. Fabianu tak dobře neznám, teprve od začátku střední, kdy přišla na Sv. Janu. Je fajn. Možná maličko otravná. S ničím důvěrnějším jsem se jí nikdy nesvěřovala. Ne že bych ji neměla ráda, ale hlásily jsme se skoro na stejné školy a tak trochu spolu soutěžily, kdo bude mít lepší známky, i teď v posledním pololetí.

Tak trochu... nevím, proč to říkám, když to není pravda. Soupeříme spolu nemilosrdně, hlavně o to, kdo z nás bude jako nejlepší studentka ročníku přednášet závěrečný projev po ukončení školy. Vím, že bych se měla tvářit, jako že o nic nejde, a předstírat, že mám ty dobré známky jen tak nějak mimochodem, ale pravda je, že jsem na ně tvrdě dřela. A záleží mi na tom. Hodně. Stejně jako Fabianě. Takže mě sleduje stejně nevlídně jako já ji.

Fabiana sedí vedle nás, ale k naší skupince nepatří. Ne že by se na Sv. Janě tolerovalo vytváření klik, ale zkuste to dospívajícím holkám zakázat! Nenosíme sice stejné bundy s našimi přezdívkami na zádech, ale Deena, Emma a já jsme parta. Ještě k nám patří Anjali. Ta byla ve škole taky, ale jenom na mě zamávala na pozdrav a pořád mluvila a mluvila. Takže se dalo říct, že v tu chvíli jsme byly všechny živé, zdravé a v normálním rozpoložení. Anjali mluvila o Yale, a jak jinak začít klasické školní ráno?

„Jako v tom filmu, no, s Joshuou Jacksonem...“

„Myslíš Lebky?“ zeptal se někdo.

„No, to o Yale, prostě takový lidi tam fakt nejsou, i když jsem slyšela, že vevnitř je to vážně tak hezký jako v tom filmu. Děsně starý, s portrétama a tak. Slyšela jsem, že rodina George Bushe jim dala asi milion babek, aby zrenovovali jeden salonek, co tam Bush při nějakým večírku v šedesátejch letech zničil.“

Netušila jsem, s kým Anjali mluví. S Emmou? Otočila jsem se na ni.

Možná, technicky vzato, ale Emma ji poslouchala jen napůl. Taky tím adresátem mohla být Deena, a vůbec, tohle bylo staré známé teritorium.

„No jo, jasně, ty tajný společnosti,“ zašeptala Emma.

Takže přece jen poslouchá. Kdepak, Emmě nic neunikne.

„Ale není to tak, že by každýmu dali auto,“ pokračovala Anjali, jako by jí ani nezáleželo na tom, jestli ji někdo vnímá.

Někdy mi Anjali bylo líto. Přišla na Sv. Janu vloni, když její máma dostala práci v Massachusettské všeobecné nemocnici. Předtím bydleli na spoustě různých míst – v Houstonu, Chicagu, už jsem zapomněla, kde všude. Anjalina máma pracuje v lékařském výzkumu a táta je právník, ten typ, co nosí obrovské hodinky a nechává všude na jídelním stole válet svoje papíry, takže tam nikdo nemůže jíst. Jsou naprosto posedlí prací. Anjali mezi nás zapadla bez problémů, protože je zábavná a veselá a chytrá. Ale viděla jsem ji brečet kvůli tomu, že dostala jedna mínus – a to jenom z normální písemky z fyziky, ne ze závěrečného testu.

„Dají vám tam auto?“ vpadla do toho Fabiana.

„Panebože,“ pronesla Anjali a protočila panenky. „Ne. Zrovna jsem říkala, že nedají.“

Vyměnily jsme si s Emmou pohled a Emma se ušklíbla koutkem rtů.

„Jde o vytváření sítí, chápete? Kdo se dostane do bratrstva Lebek a hnátů, je vlastně automaticky v CIA.“

„Odkdy chceš do CIA?“ zeptala jsem se Anjali. „Myslela jsem, že chceš dělat medicínu.“

„To chci,“ potvrdila Anjali. „Jen vám to vysvětluju.“

„Může dělat doktorku pro CIA,“ navrhla Emma. Deena se rozesmála.

„Operovat tajný čipy pochytaným nepřátelským agentům, aby pracovali pro nás,“ přidala se Deena s úšklebkem. „Pak by je zase poslali za linie a oni by byli jako spící špioni, až do chvíle, než by uslyšeli tajný heslo.“

„A jaký by bylo to tajný heslo?“ zeptala se Emma.

„Jason,“ odpověděla jsem. Emma a Deena se rozchichotaly.

„Proboha, sklapněte!“ sykla Anjali, otočila se ke mně a praštila mě do ruky. „To je trapný.“

Předstírala, že je rozčilená, ale ve skutečnosti se smála. Jako jediná z nás měla kluka, což znamenalo, že se od nás povinně musí nechat dobírat.

„Jason je trapný?“ podivila jsem se nevinně a Deena se přidala: „Hm, hm, no vidíš to,“ a střelila po Anjali pohledem my-ti-to-říkáme-pořád. To umí moc dobře.

Zazvonilo na hodinu a do třídy vešel otec Molloy. Sepjal ruce a vyzval nás: „Tak, děvčata, jdeme na to.“

Otec Molloy patří k těm kněžím, které moje matka souhrnně označuje „otec O’Něco“. To je takový náš rodinný irský vtípek. Ne že by byl k popukání. Každopádně máma to říká proto, že jí připadá atraktivní, a to asi otec Molloy svým způsobem je, i když už je hrozně starý, nejmíň čtyřicet. Posadil se za stůl, jednu pokrčenou nohu si opřel o jeho okraj, a zamračil se na papír s prezencí, který držel v ruce. Nevím, proč to vůbec dělal. Takhle pozdě před koncem školy k nám žádná nová holka nenastoupila, a nás ostatní znal i bez papíru. Většinou jsme ho všechny měly na katechismus.

Zatímco mžoural do prezence, Anjali vytáhla z kapsy svetru mobil a vsunula ho pod lavici. Na Akademii sv. Jany je přísně zakázáno používat při vyučování mobily, a Anjali tenhle zákaz pravidelně porušuje. Dokáže psát esemesky tak, že se na telefon vůbec nekouká, a tvrdí, že to je lehké, i když já bych to nezvládla. Za minulé pololetí už jí zabavili nejmíň dva mobily, a když u nás někomu zabaví telefon, je to vážně nadobro. Nechápu, jak to, že Anjali kupují rodiče pořád nové. Mně mamka řekla, že pokud se mi to stane, koupím si nový sama. Což naprosto chápu, jenom nemám těch tři sta dolarů, pro které bych mohla jen tak sáhnout. Takže píšu v hodinách esemesky jen v případě nejvyššího ohrožení. Anjali je ale vážně legrační. Nakoukla jsem jí přes rameno, abych viděla, co píše.

„Přece mu nemůžeš takhle hned odepisovat,“ zašeptala jsem.

„Cože?“ sykla.

Otec Molloy začal s kontrolou docházky. Vyvolával jména a my mu odpovídaly.

„Emma Blackburnová?“

„Zde.“

„Jennifer Crawfordová?“

„Zde,“ ozvala se dívka s růžovými vlasy a očima silně orámovanýma linkami, která seděla v poslední lavici.

Naklonila jsem se blíž, aby mě Anjali dobře slyšela. „Musíš přece aspoň pět minut počkat. Nebo počkej až do pátý hodiny! Uvidíš, jak to pak ocení.“

Deena se dívala přímo před sebe, ale z jejího výrazu bylo zřejmé, že nás poslouchá.

„A proč jako? Mám ho ráda. Chci, aby mi zase odepsal, a čím dřív mu napíšu, tím dřív přijde odpověď.“

„Ježíš, Anj.“ Opřela jsem se lokty o lavici tak prudce, že jsem ji málem převrátila. „Musíš přece –“

„Chcete k tomu něco podotknout, slečno Rowleyová?“

Sakra.

„Ne, otče.“

Odložil docházku na stůl a zkřížil si ruce na prsou. Už jsem ho viděla, jak se tímhle způsobem dívá na jiné holky, ale nikdy by mě nenapadlo, že se to někdy stane i mně.

„Pardon, ale obávám se, že vaše vyjádření slyšela jen polovina třídy,“ pronesl jízlivě. „Mohla byste nám ho laskavě zopakovat?“

„Promiňte, ale já nic neříkala.“

„Ach tak. Že by s vámi slečna Seaverová při výuce ústního projevu něco přeskočila? Postavte se, prosím.“

Sakra na druhou.

„Šup, šup,“ pobídl mě otec Molloy.

Postavila jsem se. Teď už si hlasitě šeptala celá třída, řady vykuleným očí se na mě soucitně upíraly... a některé i radostně. Tenhle rok to zatím šlo dokonale: žádné problémy s docházkou, žádné pozdní příchody. Měla jsem z univerzit zatím jen dvě rozhodnutí o odkladu a další přihlášky na vysoké jsem posílala minutý týden. Plus tady bylo to soupeření s Fabianou, kdo z nás skončí jako nejlepší studentka ročníku. Potřebovala jsem z tohohle vyváznout bez poznámky. Pokusila jsem se na spolužačky usmát, ale tváře mě tím úsilím až zabolely.

Kněz mě přejel ironickým pohledem a v očích mu zajiskřilo pobavením, jako by mi chtěl naznačit, že to je náš společný vtip.

„Úchyl,“ slyšela jsem, myslím, zamumlat Deenu.

„Slečno Rowleyová, vzhledem k tomu, že jste v posledním ročníku, a že jste začala studovat na Sv. Janě ještě někdy za Bushovy vlády, jistě znáte zdejší předepsané oblečení?“

Odkašlala jsem si. „Předepsané oblečení?“

„Příští rok už budete na nějaké univerzitě, která bude mít to potěšení uvítat vás ve svém středu, a budete moci nosit třeba jen pár šátků, pokud vám to tak bude připadat adekvátní. Ale na naší škole klademe velký důraz na to, aby naše studentky nosily přesně to, co jim předepisuje školní řád. Vaše sukně je, tuším, deset nebo dvanáct centimetrů nad koleny, že? Stáhněte si ji, prosím.“

Vlastně spíš patnáct. Nebo osmnáct. Sáhla jsem si k pasu a povolila vykasanou látku sukně, aby sklouzla dolů do předepsané délky. Dívky kolem mě s vytaženými sukněmi a látkou zastrkanou pod páskem se začaly neklidně vrtět. Některé si stáhly co nejvíc propínací svetry, aby zamaskovaly očividné důkazy. Nechápala jsem, proč mě otec Molloy staví do latě kvůli hloupé vykasané sukni. Dělaly jsme to všechny. Už od začátku střední.

„Děkuji vám. A teď, prosím, mohla byste zopakovat váš komentář určený slečně Guptové? Nenechávejte nás tak dlouho v napětí.“

Anjali vypískla a stiskla rty, protože se asi bála, že na ni prásknu ten mobil. Otevřela jsem pusu, i když jsem ani v nejmenším netušila, co řeknu. Vtom cvakly dveře a mě na okamžik zachránil příchod Clary Rutherfordové.

Co je na Claře asi nejdůležitější: mám ji ráda. Vážně. A ona mě. Ne že bychom byly kamarádky nebo tak něco. To je na Claře legrační – skoro všichni ji mají rádi. Je tak milá, až si skoro přeju, abych ji mohla nenávidět, už jen proto, že je o tolik milejší než já. Jenže nemůžu, i když bych tolik chtěla. Myslím, že jsem ji asi nikdy neviděla na někoho zuřit nebo ztratit trpělivost. Ne že by byla přímo přátelská. Na Sv. Janě je dost holek zvyklých chovat se přátelsky i k lidem, které nenávidí, jen aby byly populární. Jenže to naopak působí neupřímně, takže jsou oblíbené u menšího počtu lidí, než kdyby se prostě chovaly normálně.

Ale Clara taková není. Působí tak, jako by pořád kráčela po červeném koberci pro hvězdy. Učí se dobře, ale ne tak skvěle, aby ji za to někdo odsuzoval, nebo jí záviděl, že je o tolik chytřejší. Hraje pozemní hokej natolik dobře, že ji všichni chtějí mít v týmu, ale ne tak úžasně, aby ji někdo toužil praštit hokejkou. Daří se jí vypadat hezky i v hokejových šortkách, což mě vážně vytáčí, protože mám komplexy ze svých kolen. Vlasy má přiměřeně dlouhé, přiměřeně vlnité, kaštanové s narezlým nádechem, které jí září. Nemusí si je ani žehlit, což jí závidím. Moje rostou z hlavy jako tmavé husté vývrtky. Polovinu dětství jsem strávila tím, že se mi máma snažila kartáčem tu hrůzu rozčesat, a tvrdila mi, že vypadám jako Frankensteinova nevěsta. Teprve vloni jsem objevila přípravky, po kterých mi vlasy splývají ve spirálách na ramena.

Jako by Clara Rutherfordová patřila k jinému živočišnému druhu. K tomu, co se nepotí, nepáchne, v jeho životě se neděje nic špatného. Pokud jsem věděla, její rodina byla zámožná, spokojená, zdravá. Její matka s čokoládovými vlasy vždycky zajišťovala stánky na dobročinných školních bazarech. Otec hrál squash a doopravdy chodil na některé Clařiny zápasy v pozemním hokeji. Její bratr chodil do třídy s Emminým, byl stejně příjemný a milý jako ona, hrál lakros, byl ve studentské radě a po maturitě uspořádal pamětihodný večírek, na kterém se možná pilo, ale nikdo nic nevyvedl a všichni si báječně užili. Aspoň to tvrdila Clara.

Úplně všichni Claru samozřejmě rádi nemají. Když stojí některá holka na piedestalu, vždycky se najdou lidi, kteří netouží po ničem jiném, než jak ji z něj shodit, jen aby věděli, co se ozve za zvuk, až se ta slupka dokonalosti rozpadne.

Emmina tvář se při příchodu Clary nezměnila, ale její šedomodré oči začaly zářit jako světlo z vnitřku ústřice.

Všimla jsem si, že Deeně zmizel úsměv z tváře. Myslím, že na Claru trochu žárlí, což nechápu, protože Deena je tak vtipná a nadaná a sama je taky hodně oblíbená. Jenže zjistila, že Clara se hlásí na univerzitu Tufts, a teď je paranoidní, že jí Clara zabere místo. Všechny univerzity, na které jsme se hlásily, mají přísně omezený počet míst pro uchazeče z výběrových soukromých škol. Než se ty dvě dozvědí, jak v Tufts dopadly, budou to napínavé tři měsíce.

A Jennifer Crawfordová s růžovými vlasy... Když se Clara objevila, Jennifer se zatvářila, jako by na silnici uviděla přejetou lišku. Znechuceně a s odporem.

Měla k tomu svoje důvody.

Takže když Clara vešla, všechny jsme na chvíli ztichly, jako bychom měly radost, že se k nám rozhodla připojit.

Naše oči sledovaly Claru až k lavici, kde už seděly dva její klony. Všechny tři nosily culíky stažené nízko na krku tenkou černou stuhou. Jako bychom tuhle informaci všechny naráz zaznamenaly, ozvalo se cvaknutí v převodech mysli a naskočily úvahy, kolik nízkých culíků s černou stužkou asi uvidíme do oběda. Nejspíš hodně, řekla bych.

„Slečno Rowleyová?“

Nadskočila jsem a odtrhla pohled od Clary Rutherfordové, která se posadila do přední lavice u okna.

„Vaše sdělení slečně Guptové. Všichni jsme jedno velké ucho.“

Podívala jsem se na Anjali. Zastrčila si telefon do rukávu svetru a asi doufala, že tam bude v bezpečí.

„Omlouvám se, otče Molloyi,“ řekla jsem a zadívala se přímo na něj. „Ale o ničem jsem nemluvila. Upadlo mi pero a shýbala jsem se pro něj, takže to tak možná vypadalo.“

Kněz protočil panenky k nebi a povzdychl si. Oba jsme věděli, že kecám. Skoro jsem si ho teď víc vážila za to, že ví, jak moc kecám.

„Jak myslíte,“ zamumlal a ukázal mi, abych se posadila.

Sklouzla jsem na židli a nahrbila ramena, abych za Anjali nebyla vidět. Potřebovala jsem na chvíli oddych po tom, co na mě všichni tak civěli.

„Fajn, takže... potřebuju s vámi dneska něco probrat, tak mě dobře poslouchejte.“

Třídou to otráveně zašumělo a my s Deenou jsme si vyměnily podrážděné pohledy. Moje kamarádka otáčela v ruce učebnici fyziky, mě svrběly prsty touhou překontrolovat si spočítané matematické příklady. Třídnická hodina na začátku vyučování byla obvykle příležitost opakovat si na písemky nebo dodělat úkoly, které člověk nestihl večer doma. Byla jsem si skoro jistá, že to mám dobře, ale překontrolování nikdy neškodí. Navíc měla být tahle hodina věnovaná „výchovnému poradenství“, ale nic takového se tu nikdy neodehrávalo.

„Spousta z vás má teď jistě hodně starostí a otázek,“ začal otec Molloy, „a my děláme, co můžeme, abychom je zodpověděli a pomohli vám. Ale chci na tomhle místě zdůraznit jedno: škola se o vás všechny postará. Zatím není žádný důvod, aby si některá z vás dělala starosti. Vůbec žádný.“

„O čem to mluví?“ zašeptala mi Deena do ucha.

„To sakra netuším.“

Vsunula jsem si tužku mezi horní ret a nos a na chvíli vypnula. Deena si zkoumala nehty. Anjali sklouzl mobil do dlaně a už zase statečně esemeskovala a zároveň předstírala, že visí otci Molloyovi na rtech.

„Jsme pyšní na to, že Sv. Jana je místem, kde se studentky chodí nejdřív poradit se svými pedagogy,“ pokračoval kněz. „Víme, jak zneklidňující to pro vás musí být, a chci vás povzbudit, abyste se neostýchaly požádat učitele o soukromý rozhovor. Můžete přijít za mnou, a pokud byste radši hovořily s nějakou ženou, domluvíme se na dalším postupu.“

Všechny dívky ve třídě se začaly vrtět, ale otec Molloy nás ještě nehodlal pustit z háčku. „Nějaké otázky?“ Složil si ruce na prsou a zadíval se na nás.

Naklonila jsem hlavu k Emmě a chtěla jsem se jí zeptat, jestli má ponětí, o čem je řeč, ale Emma vůbec nevnímala. Zírala do rohu místnosti, tváře měla růžové a flekaté, a svírala pero tak křečovitě, až jí zbělaly kotníky.

Můj pohled sklouzl stejným směrem jako Emmin a přes hlavy našich spolužaček jsem se zadívala do osvětleného rohu, kde seděla Clara Rutherfordová. Jako by na její lavici stála krasopisně nadepsaná cedulka RESERVÉ.

Tehdy jsem poprvé viděla, jak sebou Clara Rutherfordová začala cukat.

2. KAPITOLA

DANVERS, MASSACHUSETTS

STŘEDA, 11. LEDNA 2012

Cukat není ten správný výraz. Začala ho používat média, když se to dalo do pohybu, a když potřebovali  slovo, které by nebylo příliš senzační. Báli se, že kdyby se z toho začala dělat velká aféra, všechno by se ještě zhoršilo. Jenže slovo cukat ani zdaleka nevystihovalo, co se s Clarou Rutherfordovou to ráno dělo.

Obličej jí ztuhnul, jako by jí někdo neviditelný vedle ní zahákl prsty za pusu a snažil se jí stáhnout kůži z lebky. Ruce se jí prudce sevřely, vylétly k hrudi a zavibrovaly pod bradou. Než se k ní dostal otec Molloy, nohy jí začaly divoce poškubávat. Svalila se ze židle a spadla na podlahu, kde sebou házela jako leklá ryba.

„Colleen, přiveď zdravotnici!“ houkl na mě otec Molloy pohotově.

Polovina třídy už stála a zírala na Claru. Nemohly jsme uvěřit, co se jí to děje. To bychom nemohly v žádném případě, ale že se to stalo Claře, bylo ještě nepochopitelnější. Kopala nohama, jako by dostávala elektrošoky. Když jsme viděly, jak se její dokonalost rozpadá na kusy, zpanikařily jsme.

„Colleen, hned!“ Otec Molloy zvýšil hlas.

Klekl si vedle ní, zvedl jí hlavu, strčil palec do pusy, aby jí nezapadl jazyk. Než jsem vyletěla ze dveří, viděla jsem ještě, jak se Clařiny bílé zuby zakously do knězova palce. Vydávala strašlivé dávivé zvuky, jako by se topila.

Rozběhla jsem se školní chodbou, moje kroky se odrážely od dlaždic, proletěla jsem kolem prázdné studovny, sklouzla se po koberečku před děkančinou pracovnou a ignorovala tajemnici, která se postavila a křikla za mnou. „Pomalu, Colleen!“

Zahnula jsem za roh chodby do starého křídla a můj stín se prodloužil a pokřivil tak, až jsem měla pocit, že do něj padám. Cítila jsem, jak mi srdce buší až v krku, když jsem běžela chodbou mezi starými klášterními ložnicemi, které byly tak dlouho zamčené, že panty dveří už dávno zrezivěly. Na úplném konci chodby bylo otevřeno a ven se linulo příjemné světlo. Chytila jsem se kliky ošetřovny a lapala po dechu. Uvnitř za bílou přepážkou školní zdravotnice vytahovala teploměr z pusy zelené osmačky.

Tahle zdravotní sestra se do týdne proslavila, ale musím přiznat, že v tu chvíli jsem si vůbec nevzpomínala na její jméno. Byla tady nová a mladá – tak mladá, že jsem se jí skoro zdráhala vykat, protože vypadala jako moje spolužačka.

Když mě uviděla, hned se narovnala a zeptala se: „Co se děje?“

„Musíte jít se mnou, místnost 709. Rychle!“

Když jsme vpadly do třídy, Clara už seděla. Vlasy měla rozcuchané, ztěžka dýchala a rozhlížela se kolem zmatenýma vykulenýma očima. Když nás otec Molloy uviděl, vykročil nám naproti a vzal si sestru stranou. Asi minutu si horečnatě šeptali u dveří, a já si přidřepla ke Claře. Podívala se na mě. Oči se jí zmateně leskly. Pokusila se pohnout pusou, ale nic z ní nevyšlo.

„Neboj se,“ dotkla jsem se její ruky, „přivedla jsem sestru. Už to bude dobrý.“

Přikývla a objala si trup rukama.

„Colleen,“ ozvala se za mnou zdravotnice, „můžete se prosím vrátit do své lavice?“

Zaváhala jsem.

„Vím, že o ni máte starost, děvčata, ale musíte jí dát trochu prostoru. Takže zpátky do lavic, prosím,“ oslovila sestra celou třídu.

Ucítila jsem, jak mi někdo pomáhá na nohy a vede mě do lavice. Pomalu jsem se svezla na židli a pořád pozorovala Claru. Rozhlížela se po zemi, jako by měla pocit, že něco upustila, ale nebyla si jistá co.

„To je děsný!“ zašeptala Anjali.

„Co myslíte, bude v pořádku?“ přidala se Deena.

Ani jedna z nás se nesnažila předstírat, že nezíráme. Sestra se naklonila nad Claru, posvítila jí malou baterkou do očí, změřila puls, poslechla si srdce.

„Bude v pohodě,“ ozvala se Emma a mávla rukou.

„To je epilepsie, nebo co?“ zeptala jsem se. „Myslíte, že se jí to nestalo poprvý?“

Nedovedla jsem si představit, že by na Claře něco nebylo v absolutním pořádku. Kdyby měla epilepsii, všechny bychom to věděly. Sv. Jana je malá škola, tady se ví všechno a o každém. Víme, kdo je diabetička, čí máma moc pije. Víme, kdo má alergii na lepek a kdo to jen tvrdí, aby zamaskoval poruchu příjmu potravy. Víme, kdo se řeže. Víme, kdo má jaké tetování, a kdo si pro něj měl radši zajet do Bostonu, protože už se mu čáry začínají rozmazávat. Když některá z nás přijde o panenství, do konce týdne to ví celá škola. Někdy už do hodiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Posedlost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.