Miroslav Ivanov

Byl český spisovatel a publicista, zabývající se především historií a literaturou faktu.

V roce 1948 odmaturoval na gymnáziu v Jaroměři. Rok pracoval v různých povoláních a poté začal studovat češtinu a dějepis na Univerzitě Karlově v Praze, kde promoval v roce 1953. Do roku 1960 byl asistentem na Filosofické fakultě UK. V šedesátých letech pracoval jako redaktor časopisu Hlas revoluce. V roce 1967 přešel na dráhu spisovatele z povolání. Věnoval se především kauzám z české historie - rukopisné spory, smrt Svatého Václava a další.

Byl dlouholetým předsedou Klubu autorů literatury faktu.

Vražda Václava, knížete českého

Desetiletí diskutované otázky kolem data a místa smrti knížete Václava zasadil autor do beletristického rámce, v němž penzionovaný kriminalista a profesor dějepisu pátrají po okolnostech Václavovy smrti. Téměř detektivním způsobem konfrontuje autor rozporné údaje našich nejstarších literárních památek, názory historiků a dějepisců umění i výsledky antropologického výzkumu a vyvozuje z nich osobité a mnohdy odvážné hypotézy o událostech, k nimž došlo před více než tisíciletím.

Miroslav Ivanov

Vražda Václava,
knížete českého

k níž údajně došlo

na dvoře bratra jeho Boleslava

v pondělí po svátku svatého Kosmy a Damiána

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miroslav Ivanov - dědicové - c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-008-6

Obsah

Vražda Václava, knížete českého

Začíná se sicilskou hrou

Úvaha první o datu vraždy

Nepříjemné otázky

Úvaha druhá o datu vraždy

Možnosti a hypotézy

Úvaha o místě činu

Příliš silná zeď

Intermezzo o legendách

Stále dokola...

Úvaha o životě knížete Václava

Na nových zámeckých schodech

Úvaha o pohřbu a exhumaci

„Čím byl čin spáchán“ je další otázka

Úvaha o antropologickém výzkumu

Teorie značně odvážná

Slovo nejen o literatuře faktu, tedy slovo i závěrem

Jak došlo k elektronickému průzkumu staroboleslavského areálu

Technická zpráva průzkumu

Seznam literatury a pramenů

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Minulost není třeba milovat,

stačí jí rozumět

a nezapomenout,

že končí v budoucnosti

Začíná se sicilskou hrou

Profesor dějepisu Josef Skalák se sotva vešel za šachový stolek; jeho objemné břicho mu bránilo ve volném pohybu, takže díval-li se nezaujatý pozorovatel z profilu, vyhlížela postava za šachovnicí jako nafouknutý balónek z pouti.

- Pěšák na e4, hlásil svůj první tah.

Muž naproti kývl hlavou a bez rozmýšlení odvětil:

- Pěšák na c5.

Skalák se pousmál. Jeho masitý podbradek naznačoval, že už šedesátka asi minula. Kulaťoučký obličej se podobal měsíčku, však také jeho přezdívka na gymnáziu, kde kdysi učíval, zněla obdobně. „Měsíček“ byl znám v celé čtvrti svým rázovitým vzhledem, do něhož rostl záhy po třicítce.

- A já půjdu koněm na f3, prohlásil pokojně.

- Pěšák na d6, odvětil protivník.

- Vypadá to, pane majore, že budeme hrát asi sicilskou, zabručel profesor a šel pěšcem na d4.

Kriminalista Dalibor Daněk neodpověděl, pouze svým černým pěšákem stojícím na políčku c5 vzal bílého běžce. Teprve nyní se podíval na svůj růžový protějšek a krátce řekl:

- Jo.

Do ulic se naposledy dralo léto, v sále panovala tichá, zářijová pohoda. Kavárna U Nováků v pražské Vodičkově ulici patřila každé odpoledne šachistům. Tedy její první poschodí. Stolky blízko sebe, skloněné dvojice, občas tlumené „šach“ nebo „garde“.

- A já vás vezmu koněm a budeme si kvit, prohlásil Skalák. Vy ovšem půjdete koněm na f6, že ano... Asi před deseti lety jsem hrál s jedním začátečníkem, a ten místo aby šel koněm na políčko f6, dovolil mně dát střelce na c4, dámu dalším tahem na f3...

- To byla od něho ovšem sebevražda, přerušil Skalákovy vývody major. Vy jste přece na další tah šel na f7 a hlásil mu mat.

- Přesně tak... Hotová sebevražda. Tuhle u nás skočila z okna nějaká žena, prý rodinný rozvrat. Pak se o tom psalo v černé kronice.

Kriminalista ochotně navázal: - To když jsem byl ještě ve službě, začal vzpomínat, vyfasoval jsem jednou takový případ. Vypadalo to na oběšení, na jasnou sebevraždu - a vidíte, vyklubala se z toho vražda.

- Je to možné? divil se Měsíček.

- Proč by nebylo.

- Já myslel, že sebevražda i pokus o sebevraždu je beztrestné jednání, a že vám proto nepříslušelo objasňovat a zjišťovat jejich příčiny, řekl Skalák.

- Kdepak. Každá násilná smrt člověka, tedy i sebevražda, dokonce i jen pokus o sebevraždu, se přece musí vyšetřit. I když sebevražda trestná není - jak chcete stíhat nebožtíka - a pokus taky ne, je vždycky možnost, že se na takových příhodách podílí další osoba, kterou už zákon nejen dovoluje, ale i nařizuje stíhat... Stávalo se nám někdy, že šlo dokonce o vraždu a pachatel naaranžoval situaci i mrtvého tak, aby to vypadalo jako sebevražda, nešťastná náhoda, dopravní nehoda a podobně. Jen jednou jsem měl výjimečný případ, kdy sebevrah to na nás nafilmoval, že to vyhlíželo jako vražda, a já se tím mořil nějaký čas. Vedla ho nenávist k nevěrné manželce, která měla být odsouzena za vraždu klamaného manžela. Málem jako v románu... vysvětloval major a dostával se do svého živlu.

- A jak to bylo s tou sebevraždou, co se ukázala být vraždou? tázal se zvědavě profesor a jeho obličej ještě více zčervenal napětím.

- To máte tak. Už jsem říkal, někdy je sebevražda naaranžovaná. Je nutno nejdříve ohledat místo činu, jestli tam nejsou stopy po nějakém zápase, prohlédnout tělo i oděv mrtvoly, vyslechnout případné svědky... Ten můj oběšený měl tehdy na krku pěknou strangulační rýhu. Obvykle směřuje k uzlu či smyčce, nejčastěji k zátylku. Pouze když se člověk oběsí ve vodorovné poloze, tohle pravidlo neplatí... Nu, a já si prohlížím tu strangulační rýhu a vidím, že je bledá, neměla krevní podlitiny na svých krajích a byla tvrdá. Říkám si, to vypadá, jako kdyby někdo pověsil už mrtvolu... Soudní pitva to potom taky prokázala... Na krku měl ještě vedle té strangulační rýhy nepatrné odřeniny, stopy po zápase. Byl totiž nejdřív uškrcen vrahem... Ale abychom pokračovali, ne?

Dalibor Daněk táhl koněm na f6.

- Já jdu koněm na c3, abych si chránil pěcha, odvětil Josef Skalák.

Bylo mu vidět na obličeji, že je vzrušen.

Major pokračoval: - Někdy naše šetření jasně dokáže, že to byla sebevražda... a člověk přesto tuší, že má před sebou téměř vraždu.

- Nerozumím... hlesl profesor.

Daněk si prohrábl svého krátce ostříhaného bílého ježka, podrbal se ve stejně zbarveném plnovousu a řekl: - Jenže všechny úvahy o sebevraždě, která je vraždou, jsou z hlediska trestně právního a kriminalistického nepodstatné, protože sebevražda zůstává sebevraždou a vražda vraždou... I když byla osoba dohnána k sebevraždě, pak jediná možnost pro kriminalistu je dopátrat se vyšetřováním toho, zda nejde o trestný čin účasti na sebevraždě, což je v podstatě napomáhání k sebevraždě nebo pohnutí k ní.

- Hm... Skalák mlčel a díval se na šachovnici prázdným pohledem. V tu chvíli před sebou neviděl začínající partii, otevřenou sicilským zahájením, jeho duch bloudil daleko. Pak napolo tázavě pronesl: - Někdy však i smrt může prý být prospěšná.

Kriminalista se nasupil: - Vražda že má být prospěšná? Nikdy, odvětil rezolutně a poněkud nahlas, takže se od protějšího stolku tázavě zvedla čísi hlava. Major si to uvědomil, a aby zakryl svůj výbuch, táhl rychle koněm na c6. Znal tohle otevření i jeho různé varianty zpaměti.

- Žádná neopravňuje k zabití druhého člověka.

- Teď jste ovšem užil slovo „zabití“, zatímco předtím jste hovořil o „vraždě“, poznamenal Skalák. Chtěl si sednout poněkud jinak, ale jeho objem mu to nedovolil, vzdálenost mezi židličkou a stolkem byla malá.

- Máte pravdu. Řeknu to tedy tak: nic neopravňuje k tomu, aby jeden člověk přivodil smrt druhého.

- A co válka, majore? Představte si, kdyby se povedl atentát na Hitlera, kolik by to zachránilo lidských životů... Říkám atentát, jenže stejně se může říct i vražda. Kdyby se totiž ten atentát skutečně povedl, nacistická policie by to vyšetřovala jako vraždu... Nemám pravdu?

Dalibor Daněk se podíval překvapeně na profesora, tuhle jeho argumentaci nečekal. Znal Skaláka asi pět let, seznámili se nad šachovnicí a u ní trávili veškeré své společné chvíle. Jejich debaty téměř nikdy nepřesáhly svět šachových problémů, probírali spolu výsledky mezipásmových turnajů, někdy si i přehráli nějakou tu partii velmistrů. Jména Geller, Smyslov, Fischer, Spasskij, Larsen, Hübner nebo Petrosjan měla pro ně zvuk i přesný obsah. Major věděl, že Skalák kdysi učil dějepis, asi dvakrát či třikrát od něho slyšel větu historia magistra vitae, jenže téměř nikdy se nepouštěli do debaty na toto téma. Jako penzisté měli život víceméně za sebou; alespoň tu jeho část, která přináší vzrušení z vykonané práce... A teď přichází Skalák s otázkou, která daleko přesahuje meze jejich dosavadních diskusí. Major pokrčil rameny:

- Nevím...

- Ale víte, nedal se odbýt profesor a pokračoval: - Mám za to, že případné odstranění Hitlera za druhé světové války by nešlo kvalifikovat jako negativní akt, ačkoliv z hlediska tehdy platných zákonů - myslím platných v třetí říši - by běželo o čin trestný. Z hlediska vyššího principu mravního by to bylo ovšem správné.

Daněk zvedl hlavu od šachovnice, zamračil se a vzpomínal. Konečně řekl: - Něco o vyšším principu jsem asi viděl v kině.

- Ano, já tam také byl. Jestli si dobře vzpomínáte, příběh se odehrával za okupace v době heydrichiády. Tři septimáni někde řekli, že schvalují atentát na Heydricha - a příštího dne byli gestapem zavřeni a popraveni. Celé gymnázium se tímhle neslýchaným trestem poděsilo. Profesorský sbor chtěl odvrátit od ústavu další případné nacistické represálie, a tak pověřil třídního septimy - byl to latinář, který s oblibou užíval úsloví „z hlediska vyššího principu mravního“, proto mu studenti uštědřili přezdívku Vyšší princip - aby před třídou odsoudil čin jejich popravených kamarádů... A teď přišla scéna, kvůli níž vám to vyprávím, pane majore. Představte si starého mládence, který do té doby ležel jen mezi svými antickými klasiky..., nyní stojí na stupínku a rozechvělým hlasem říká větu. Strašně důležitou větu, která ho však může dovést i na popraviště: „Z hlediska vyššího principu mravního vám mohu říci jenom jedno: vražda na tyranu není zločinem!“ - Co myslíte, měl ten profesor pravdu?

Šachové figurky ustoupily kamsi do pozadí, Dalibor Daněk se zkoumavě zadíval do Měsíčkový tváře - jestlipak ví, jak mu kdysi říkali studenti? - a prohodil tiše:

- Rozumím vám, jenže v té větě je to formulováno celkem přesně: že z hlediska mravního není trest na tyranovi nemravný... Ale zůstává stále trestný. To za prvé. A potom: kdo určí, co je spravedlivý trest? Kdo to určí v dějinách?

Josef Skalák trpělivě odvětil: - Právě teď jsem vám to vysvětloval: vyšší mravní princip.

- To je příliš subjektivní, pane profesore. Pro Hitlera platil jiný než pro porobené národy.

- Promiňte, ale nesmíme plést pojmy. Existuje přece všelidsky platný mravní princip, zatímco ten hitlerovský byl zvrhlý.

Kriminalista se tak lehko nemínil vzdát: - Ale co je ‚všelidské‘? Co je to mravnost? V našem řemesle nemáme rádi takové pojmy... Všelidský. Víte, pane profesore, každý zločin se odehraje v určité společnosti, v určité době. Já pro sebe neuznávám pojem ,všelidský‘... Ostatně, teď se zeptám něco zase já vás. Uvedl jste tady příklad s atentátem na Heydricha, možno říci příklad s odstraněním tyrana. Budiž, bylo to zvoleno dobře... Jste ale historik, a proto víte, že v českých dějinách existuje násilných odstranění panovníků víc. Uvedu jiný; když Boleslav zabil Václava, byla to vražda. To je nepochybné... Jenže podle vás měl třeba Boleslav pro tu vraždu státní důvody a v tom případě jednal v zájmu národa, tedy vyššího principu? Přestává být proto ta vražda nemravná?

Dalibor Daněk byl svou odpovědí spokojen. U vedlejšího stolku skončila partie, soupeři stavěli znovu figurky. Profesor zamyšleně táhl střelcem na c4.

- To je novinka, tenhle tah, do praxe ho uvedl sovětský mistr Sozin, řekl stručně.

Pak nastalo znovu ticho, Daněk čekal.

- To se nedá srovnávat, prohodil posléze Skalák.

- Proč? Pojem a podstata činu vraždy jsou přesně definovány nejméně třicet století po právní stránce v zákonících. Po stránce morální možná mnohem déle v různých posvátných či filozofických písemnostech. Vražda prostě zůstává vraždou (tu větu už dneska jednou řekl), ať se jí dopustí kdokoli, kdekoli, na komkoli a v kterémkoli století, bez ohledu na to, byl-li pachatel za tento čin potrestán či nikoli, namítl major.

Profesor stál na svém: - Přece je rozdíl mezi Václavem a Heydrichem...

- Neuznávám ,vyšší princip‘, ať běží o kteroukoli dobu či staletí, odvětil v rozpacích Daněk. Vyšetřoval jsem kdysi příliš mnoho vražd a věřte, vždycky, bez jediné výjimky, vždycky jsem postupoval stejně.

- Postup při vyšetřování je závislý na stupni civilizace, tomu rozumím, odvětil profesor Skalák. Ale zatímco vy chápete každý čin pod úhlem své praxe, já ho vidím jinak. Pod úhlem vyššího principu.

Daněk zavrtěl hlavou: - Ať už by běželo o váš vyšší princip nebo o obyčejnou vraždu, vždycky máte před sebou mrtvého člověka. Buď měl roztříštěnou lebku nebo nůž v zádech... Prostřelenou hruď či hlavu v oprátce. Nejdřív jsem musel zjistit, šlo-li o nešťastnou náhodu, sebevraždu nebo vraždu. To za prvé. Jednu z dalších otázek, které si musí každý kriminalista v takovém případě položit, můžete, pane profesore, uhodnout i jako laik. Běží o odpověď na otázku ,kdy‘...

Josefa Skaláka tyhle věty zaujaly. Když míval kdysi o prázdninách habaděj času, bral si s sebou na letní byt vždycky nějakou detektivku. Později ho tahle vášeň sice přešla, kolem padesátky začal chodit do šachového klubu, ale v hloubi duše vězela jeho touha po napětí dál. Kdo ví, jestli nezvolil šach právě pro jeho dramatičnost a napínavost. Pro možnost spekulovat nad soupeřovými tahy a budoucími zámysly. Teď zadrhnutým hlasem opakoval:

- Kdy... To jako myslíte, kdy byl čin spáchán?

Dalibor Daněk šel pěšcem na e6, aby si připravoval pozici na rošádu, a klidně odvětil: - Ano, přesně zjistit, kdy byl čin proveden, má význam pro objasnění případu...Vyšetřovatel musí nejdřív informativně vyslechnout svědky, pak třeba postupovat dál. Všimnout si například novin, jestli jejich stav naznačuje, že byly čteny, prohlédnout data v korespondenci, podívat se, zda jsou dopisy otevřeny... Uvědomit si, jaká světla případně svítila ve chvíli, kdy došlo ke zjištění činu... jestli jsou kamna teplá, jak to vypadá se stravou, kolik je na místě lahví od mléka...

- To byste v mém případě neuspěl, zasmál se stísněně profesor. Chodím odvádět láhve jednou týdně, někdy i za delší dobu.

- Měl bych jiné indicie. Třeba v hrnku čerstvé mléko nebo plesnivý chleba... Důležitý je také stav hodin. Podívat se na budík, je-li vyzvoněn, či bylo-li zvonění zastaveno, na jaký čas byl nastaven...zjistit u stojících hodin, proč k tomu došlo, zda byly zastaveny vnějším zásahem, či došly-li normálně...

- A co když všechny hodiny v místnosti šly?

- Pak bych se musel podívat; jdou-li správně, třeba je mohl pachatel posunout kupředu či zpět - a případně zjistit, za jak dlouho dojdou. Tím bych si mohl určit, kdy byly nataženy... Máme ovšem ještě mnoho dalších způsobů, jak určit odpověď na otázku ,kdy‘... Například podle stavu lůžka, sušícího se prádla, podle květin, jak mají sucho v květináči, případně jsou-li nějaké čerstvé ve váze...zkrátka to je celý soubor okolností, různé vstupenky, jízdenky z tramvaje, zaschlé krevní stopy... nesmí se zapomenout ani na pitvu a její výsledek.

Profesor ustoupil se svým střelcem na b3, ustoupil však i v rozmluvě. Promýšlel všechno, co major právě řekl, a musel v duchu uznat, že je to dobře rozváženo... Třeba fakt s hodinami: zjistit podle toho, kdy dojdou, okamžik jejich natažení - to by ho nenapadlo, připouštěl sportovně. Už chtěl vyjádřit nahlas své uznání, ale Daněk ho předešel. Jednak táhl se střelcem na e7, čímž si zcela uvolnil sloupec mezi věží a králem, jednak trochu sebevědomě prohlásil:

- Zkrátka otázka, kdy byl čin spáchán, se může řešit jako první...

Profesora něco bodlo v hlavě, snad se ozvala dávná prázdninová četba, křížená jeho povoláním. Naježil se: - Tak jednoduché to zas vždycky není, dovoluji si oponovat.. Vy sám jste před chvílí hovořil o vraždě svatého Václava...

- A co má být? Pokud se pamatuji ze školy, byl zabit 28. září 929.

Skalák se lišácky zasmál: - No, a už jsme u toho. Zrovna u knížete Václava by datum smrti nezjistil ani Klubíčko či rada Vacátko - to byli nějací detektivové, že ano. A jdu střelcem na e3, maličko se připravíme do útoku, dodal.

Dalibor Daněk se díval na šachovnici a nechápavě řekl: - Přece sbírám známky a vím, že v roce 1929 vyšla takzvaná svatováclavská série o pěti kusech podle předloh Josefa Mánesa, Mikoláše Alše a Felixe Jeneweina. Ta série se objevila v roce 1929 právě proto, že tehdy uplynulo od Václavovy smrti přesně tisíc let. Přece nechcete tvrdit, že celá série vyšla omylem a že Václava zabili jindy?

- Tady neběží o to, co chci nebo nechci říct... Jde o fakta, a ta mluví sama.

Major provedl na šachovnici dlouho připravovanou rošádu, pak zvedl hlavu a se špatně utajeným napětím rozhodně prohlásil: - To datum 28. září 929 se učilo odjakživa.

- Mýlíte se, odvětil s převahou profesor. Kdysi se věřilo v jiný letopočet. Vlastně těch dat je víc. Jestli chcete, hodím vám zítra do schránky o celém problému jakési pojednání... A dělám také rošádu. Naše fronty jsou připraveny, pane majore.

Úvaha první o datu vraždy

Dalibor Daněk si pohodlně natáhl nohy na protější židli, připravil popelník, krabičku cigaret položil vedle a začal číst... Soustředěně, jak měl ve zvyku:

Málokteré ,datum‘ v české historii má tolik rozdílných výkladů jako právě smrt knížete Václava.

První náš kronikář Kosmas uvedl rok 929, po něm opakovali toto datum Přibík Pulkava z Radenína (zemřel 1380), pak Martin Kuthen v Kronice o založení země České, vydané roku 1539, poté Václav Hájek z Libočan ve své Kronice české z roku 1541 a Daniel Adam z Veleslavína ve druhé polovině 16. století.

V roce 1765 vydal Gelasius Dobner svou slavnou a nelítostnou kritiku výmyslů Hájkovy kroniky a tam přišel s jiným datem Václavovy smrti: s rokem 936. Došel k němu na základě studia kroniky saského mnicha Widukinda, s jehož jménem se budeme v naší problematice setkávat často. Dobnerovo dílo Wenceslai Hagek... Annales Bohemorum III, vycházející z osvícenského racionalismu, položilo základy kritického přístupu k historii.

O málo později - v roce 1767 - vydal augustinián P. Athanasius (vlastním jménem Eliáš Sandrich) svůj latinsky psaný Život svaté Ludmily a svatého Václava a tady uvedl datum jiné: rok 935; opět k němu dospěl na základě studia saského Widukinda. Také F. Pubička ve svých Chronologických dějinách Čech z roku 1771 se přidržel data 935.

Když Josef Dobrovský, vůdčí myslitel těchto let, vydával v roce 1819 své Kritische Versuche, přiklonil se k Dobnerovu datu 936. Podobně i mladý Palacký v roce 1830 přijímal Dobnerem určený letopočet 936. Později Palacký svoje stanovisko změnil. Došlo k tomu v roce 1843, kdy konfrontoval údaje Widukindovy s nově objevenou tzv. První staroslověnskou legendou, kde se píše o Václavově smrti.

Kdybychom se stručně podívali na období dřívější - tedy před kriticko-osvícenským přístupem k dějinám -, zjistili bychom, že tu existovalo ještě další datum: rok 928. Dospěli k němu Dalimil ve své kronice, pocházející přibližně z let kolem 1310 - 1320, a opatovický opat Neplach, který žil v době Karla IV.

Jiné datum zas poznamenal Bohuslav Balbín - 938. Přejal je z kroniky Sigeberia z Gembloux, který měl ctižádost uvést letopočty dávných dějů v chronologický řád.

Zdá se to všechno zmatené? A to jsme ještě neuvedli jeden z hlavních údajných pramenů pro toto období, tzv. Kristiána.

Záhady a problémy kolem Kristiána by stačily na knížku. Historikové univ. prof. dr. Václav Chaloupecký a Josef Pekař například tvrdili, že pochází z 10. století a že právě z Kristiánovy práce vycházel (či ,opisoval‘) Kosmas. Dobrovský naproti tomu už dříve soudil, že Kristián je falzum pocházející ze století čtrnáctého. Jiní vědci mínili, že Kristiánova legenda byla napsána ve 12. století... Poněvadž obsahuje mnoho informací o tragédii, je nepochybně jedním z nejcennějších pramenů... Jaké datum vraždy přináší?

Zachovalo se několik rukopisů Kristiánovy legendy; nejstarší v kodexu Jana z Dražic má datum DCCCCXXXVIIII. Tedy 939. Ale pozor. Paleografické vyšetření tohoto místa víceméně bezpečně prokázalo, že tu kdysi stálo jiné datum: DCCCCXXVIIII. Jinými slovy 929. Paleograf univ. prof. Zd. Fiala o tom napsal: „Upravovatel data vymazal část původní číslice V (horní oblouček u levého dříku) a ha takto uvolněné místo vtěsnal třetí X, přičemž zároveň poněkud pozměnil a tvar zbývající části levého dříku číslice V.“

Podivné. Proč to upravovatel dělal? Nevíme...

Na otázku, kdy došlo k tomuto činu, nemáme také přesnou odpověď, pouze nám napoví dílo Tomáše Pěšiny z Čechorodu Phosphorus septicornis... z roku 1673, kde Pěšina cituje toto opravené datum 939. Znamená to proto, že k,opravě‘ (či k pokusu o falzifikaci?) došlo před rokem 1673.

Jiný rukopis Kristiánovy legendy (třeboňský z tamějšího augustiniánského kláštera) - nalezl ho Bohuslav Balbín - má datum DCCCCXXVIIII = 929. Naproti tomu rukopis uložený dnes v pražské Univerzitní knihovně (8 A 28) přináší datum DCCCCXXVIII, tedy 928, ale původně tam pravděpodobně stálo datum DCCCCXXVIIII, a to znamená 929. ,Opravovatel‘ odstranil dvě poslední jedničky a znovu napsal pouze jednu... Proč? Nevíme. Snad chtěl datum přizpůsobit jinému rukopisu Kristiánovy legendy, tzv. děčínskému čili thunovskému rukopisu. Tady totiž bylo původně DCCCCXXVIII, tedy 928, ale jakýsi písař někdy později (kdy?) připsal jiným inkoustem jednu jedničku, takže tu vzniklo DCCCCXXVIIII = 929.

Shneme-li to, co víme o Kristiánových datech v různých rukopisech tohoto díla, dostaneme zvláštní výsledek. Někdy totiž upravovatel měnil datum směrem dolů, jindy směrem nahoru. Podle paleografických výzkumů došlo u rukopisu 8 A 28 ke změně „nejpozději do konce první poloviny 15. století. Rovněž oprava v kodexu dražickém spadá spíše ještě do středověku než do doby novější. Ale i datum 928 v opisu dříve thunovském bylo opravováno ještě v 15. století...“ (poznamenal Zdeněk Fiala).

Uděláme-li si prostou tabulku, vyhlíží situace takto:

Závěry?

Těžko učinit... Pouze možno vyslovit hypotézy. Vycházejme z toho, že v původních zněních - před opravami - bylo třikrát datum 929, jednou 928. Zdá se tedy rok 929 pravděpodobnější - rok 928 mohl do tzv. thunovského opisu, vklouznout‘ z Dalimilovy kroniky, kde ho má autor také... Námitka: Kristiánova legenda je přece starší než Dalimilova kronika (1310 - 1320)... Ano, jestliže Kristián opravdu vznikl koncem 10. století, pak je starší než Dalimil, ale... thunovský rukopis Kristiánovy legendy - přesně řečeno opis - vznikl až ve 14. století! Tedy po Dalimilovi...

A tu se dostáváme k další důležité informaci: předpokládá se, že Kristiánova legenda vznikla v 10. století, ale dnes dochovaná rukopisná znění textu legendy jsou až z dob pozdějších. Nejstarší ze čtyř textů je z kodexu dražického a byl napsán přibližně v letech 1329 až 1342. Jestliže tedy archetyp Kristiánovy legendy (základní, původní text) datujeme kolem roku 990, uplynulo nejméně 340 let, než vznikl tento dražický... Z jaké předlohy byl opsán, nevíme - ztratila se. Snad z původního archetypu?

Ale vraťme se ještě několika slovy k podivným opravám data Václavovy smrti v Kristiánově legendě. V případě prvním (dražickém) došlo k opravě na rok 939 nějakým nedorozuměním, nemáme totiž pro letopočet žádnou oporu v jiném pramenu.

V případě druhém - augustiniánsko-třeboňském - k opravám nedošlo, zůstalo zde původní datum 929.

V případě třetím (8 A 28) opravovatel možná poznal Dalimilovu kroniku, která byla hojně rozšířená, a tam nalezl datum 928; proto ho přenesl do textu, který měl k dispozici a který tímto činem, vylepšil‘.

V případě čtvrtém to mohlo být obráceně: písař opisoval text Kristiánovy legendy z rukopisu, který je dnes známý pod signaturou 8 A 28, tady nalezl už opravené datum 928, a proto ho přejal do své verze. (Mohl ovšem znát i Dalimila!) Později se tento rukopis dostal do rukou někoho, kdo věděl o datu 929 z verze augustiniánsko-třeboňské - kde bylo stále 929 - nebo kdo poznal Kosmovu kroniku, která měla také datum 929, a proto pozměnil původní rok 928 na 929.

Hypotézy, hypotézy... Pravdu už se nedozvíme.

Shrnutí? Původní archetyp Kristiánovy legendy snad pocházel z let kolem 990; jaké měl datování Václavovy smrti, nevíme. Poněvadž se ve třech rukopisných textech - napsaných asi o 350 let později - zachovalo datum 929, možno se domnívat (ale ne tvrdit), že archetyp měl asi rok 929...

Pokračujme v přehledu dat Václavovy smrti. Zbývá ještě jeden důležitý pramen, nepřesně a tradičně zvaný První staroslověnská legenda o sv. Václavu. Tato práce - Život svatého Václava - vznikla asi v letech 940 až 960, tedy krátce po boleslavské tragédii, a zachovala v opisech charvátskohlaholských a ruských z pozdější doby. Její původní podoba (jak se říká v akademických Dějinách české literatury) však zřetelně proráží pozdějším nánosem. Zatímco hlaholské texty této legendy přinášejí pouze den vraždy - 28. září bez uvedení roku - je pozdější ruská redakce této První staroslověnské legendy bohatší: má datum 6337 byzantské éry.

Když v roce 1830 Václav Hanka jako první přeložil tuto legendu do češtiny a uveřejnil v Časopisu Českého Muzea, uvedl zde datum 6437, ačkoliv originální ruské znění mělo - jak jsme si řekli - letopočet 6337. Podle univ. profesora J. Pekaře je to prý rok 829 západního křesťanského letopočtu... (Je možné a pravděpodobné, že se Václav Hanka nespletl, pouze si přepočítal uvedené datum 6337 na náš letopočet, a poněvadž viděl, že chybí sto let ‚opravil‘ bez jakékoli poznámky původní ruské datum o sto let na 6437...)

Tímto konstatováním jsme skončili přehled dat týkajících se jednotlivých eventualit smrti knížete Václava. Dostali jsme žebříček v rozmezí let 928 - 939 (přičemž sem nepočítáme onen byzantský letopočet 6337, poněvadž k němu muselo dojít chybou ruského opisovače):

Kdo má pravdu?

A především - jak ji hledat... Podíváme-li se na žebříček pozorněji, vidíme, že obsahuje v podstatě - hodnotíme-li ho z hlediska metody - tři skupiny jmen. Nás bude zajímat první a třetí... Do první patří ti, kteří zapsali datum vraždy nepříliš vzdáleni od činu, tedy Kristián a Kosmas. Do skupiny druhé náleží pozdější kronikáři. Přejali toto datum od skupiny první; jinými slovy Pulkava, Kuthen, Hájek, Veleslavín a jiní. Konečně do skupiny třetí můžeme zahrnout vědce, kteří k datu došli výpočtem, kombinací s dalšími prameny (P. Athanasius, Pubička, Dobner, Dobrovský, Palacký, Pekař, Chaloupecký, Fiala... a další).

Okamžik. Je toto rozdělení správné? Z hlediska ,metody‘ snad, ve třetí skupině tím však dostaneme vedle sebe historiky diametrálně se lišící pojetím dějin. Nehledě na to, že ,první skupina‘ je svým způsobem pochybená. Vždyť Kristián a Kosmas také datum pouze přejali.

Podívejme se na ně blíže.

V případě Kristiána uplynulo od Václavovy smrti asi 55-65 let, v případě Kosmy ještě víc. Zemřel roku 1125, takže od Václavovy tragédie uběhlo kolem 190 let; svou kroniku psal totiž Kosmas už jako stařec před smrtí. Nebyli tedy ani Kristián, ani Kosmas současníky, svá data museli proto - oba mají jako rok vraždy 929 - odněkud převzít, buď z písemných záznamů, či z lidové tradice. Nebo jeden od druhého... Poněvadž v celé Kristiánově legendě je pouze jedno roční datum (shodou okolností rok Václavovy smrti), je nesnadné ho prověřit jinými daty, která by legenda obsahovala; tím by se současně ověřila i její hodnověrnost.

U Kosmy jsme na tom líp, jeho kronika obsahuje ročních údajů víc. Bývá dávána za vzor všem pozdějším kronikářům svou přesností a solidností. Kosmas jako vzdělaný člověk, diplomat a vysoký církevní hodnostář měl možnost poznat cizinu, tady se poučil a ve vlastní práci pak využil všechny získané zkušenosti. Tím více může proto překvapit soud, který v roce 1962 vyslovil Zdeněk Fiala (před ním to učinil - i když ne tak ostře - v roce 1830 F. Palacký): „Všechna Kosmova data do počátku 11. století, pokud je lze kontrolovat současnými prameny (tj. staršími než Kosmas), jsou nesprávná.“

Není to příliš přísné?

Zdá se, že nikoliv, ostatně sám Kosmas poznamenal v závěru 15. kapitoly tuto větu: „Události, které jsme zapsali výše, se staly v letech, jež uvádíme zde dále, neboť se nám nepodařilo zvědět, v kterých letech či dobách k nim došlo...“

Výmluvně to potvrzuje další kapitola - šestnáctá - zabývající se údobím 895 - 928, kde opravdu chybí přesnost a spolehlivost. Například jako datum, kdy byl Bořivoj pokřtěn Metodějem, uvádí Kosmas rok 894, ovšem Metoděj zemřel už v roce 885. Buď se tedy křest konal v roce 884 Metodějem (takže by se Kosmas spletl o deset let), nebo byl opravdu v roce 894, ale ne Metodějem (což značí, že by se Kosmas opět zmýlil). - Mohli bychom postupovat dál: rok úmrtí Boleslava I. je u Kosmy asi zkomolen (třebaže ho udává velmi přesně: 15. července 967, ovšem několik měsíců poté pomáhá ,mrtvý‘ Boleslav svému zeti Měškovi, jak zaznamenal Widukind), Kosmas neznal ani správný údaj o tom, kdy bylo založeno pražské biskupství (!), ačkoliv byl děkanem kapituly biskupského chrámu, první pražský biskup zemřel podle Kosmy dřív, než vůbec bylo biskupství zřízeno, spletl i data a životní děje druhého biskupa... o totožnosti Boleslava Chrabrého neví, zmýlil se v datu úmrtí Oldřicha, ačkoliv je zase velmi přesně stanovil na 9. listopad 1037 (ve skutečnosti zemřel Oldřich už v roce 1034). O Jaromírovi a Oldřichovi se Kosmas domníval, že byli syny Boleslava III. Ryšavého, zatímco ve skutečnosti to jsou tři bratři a jejich otcem byl Boleslav II. - zkrátka příkladů Kosmových omylů a chyb je možno uvádět mnoho...

A nyní si uvědomme, že v této zmatené situaci, kdy kronikář oplývá nepřesnostmi, se objevuje datum Václavovy smrti. Datum podle Kosmových zvyků velmi přesné, určuje je na den: 28. září 929. Jestliže vezmeme v patrnost všechny kronikářovy omyly, jak potom hodnotit toto datum Václavovy smrti? Ano, existovali historikové, kteří se domnívali, že Kosmas měl k dispozici dnes už nezvěstné anály (záznamy) pražského biskupství. Podobné anály se v cizině u biskupství vyskytovaly, proč by nemohly existovat také u biskupství pražského? Proč by právě v nich nemělo být zachyceno přesné datum prvního českého světce, tedy z hlediska biskupství a církve datum pro další šíření a upevňování křesťanství nejdůležitější?

Připusťme tuto možnost, i když pro existenci análů nehovoří žádné svědectví pramenů (navíc sám Kosmas existenci těchto análů popírá svými chybami v kronice - kdyby přece anály existovaly, měl by se o co opřít a vyvaroval by se spousty omylů, mezi jinými i chyby s datem založení právě pražského biskupství). Připusťme, že tu opravdu byly anály. Co tedy mohly věrně a přesně zachycovat? Poněvadž k založení pražského biskupství došlo někdy v letech 972- 975 (bližší datum neznáme - První biskup byl svěcen v lednu 976), mohly podávat informace o současných dějích až do této doby, tedy od roku 976, kdy pražské biskupství začalo,fungovat‘. Avšak Václavova smrt se odehrála někdy kolem roku 930, tedy před více jak čtyřiceti lety. Jinými slovy: i kdyby anály pražského biskupství existovaly, datum Václavovy smrti by se do nich dostalo už jen jako vzpomínka, jako ústní tradice.

Odkud se proto vzalo v Kosmově kronice ono datum 929? Mimolegendární prameny neexistují, zbývají legendy... Nejstarší texty První staroslověnské legendy měly pouze denní datum - tedy 28. září, Kristiánova latinsky psaná legenda však přinášela rok - 929. Za předpokladu, že Kristián skutečně vznikl koncem 10. století, znamenalo by to, že původní archetyp legendy je přibližně o 135 - 140 let starší než Kosmova kronika, mohl z ní tedy Kosmas čerpat. Dokázat to se už pokoušelo několik historiků, především Josef Pekař a Václav Chaloupecký. (Jiní tvrdili, že Kristiánova legenda je mladší, a že tedy Kristián čerpal od Kosmy.) Chaloupecký se pokusil vyjádřit její genealogické postavení; na přiloženém náčrtu vidíme, z čeho rostla či vyrostla a kdo z ní dále čerpal... Kristián například své první tři kapitoly založil na materiálu z legendy Diffundente sole (o založení Prahy, příběh Libuše a Přemysla, pak přemyslovská genealogie až k Václavovi), od něho převzal tyto motivy Kosmas.

Protivníci mohou namítnout: Kosmas uvedl všechny své prameny, avšak o Kristiánovi se nezmínil, znamená to tedy, že Kristián musel vzniknout až po Kosmovi... Chaloupecký to odmítá a vysvětluje, že Kosmas mezi svými prameny uvádí Život svatého Václava, „čímž míní nepochybně legendu Kristiánovu...“ A dále: „Kosmas pomíjí i mnoho z obsahu legendy Kristiánovy, zejména vše, co se týkalo slovanské bohoslužby a vůbec počátků křesťanství, které podle názoru církve (a tu reprezentoval Kosmas - pozn. J. Skaláka) mělo býti z paměti národa zcela vyhlazeno…“

Poněvadž Kristián měl ke slovanské bohoslužbě jiný vztah než jeho následník Kosmas, může tím být vysvětleno i zamlčení Kristiánova jména Kosmou.

(Odpůrci, domnívající se, že Kristián vznikl až po Kosmovi, mohou například uvést pasáž, kde se v Kristiánovi říká, že přímluva svatého Václava v nebi způsobí, že bůh pomáhá těm, Aktéři v bitvě zápasí“. Jenže my víme, že Václav takto ,pomohl‘ Čechům až v bitvě u Chlumce roku 1126 - nebo by svědčila o tom, že je Kristián podvrh.)

Václav Chaloupecký pokračuje:

„V dalším stýká se vypravování Kosmovo s legendou Kristiánovou při podání genealogie Přemyslovců od Bořivoje až po sv. Václava a Boleslava... Jedině totiž Kristián píše o Pšovu, jedině Kristián uvádí v této souvislosti jménem matku Václavovu Drahomíru a jediný Kristián ví o ní, že pocházela ze Stodor. Také jedině Kristián v této souvislosti jmenuje syny Drahomířiny Václava a Boleslava a přirovnává je ke Kainu a Ábelovi... Z Kristiána přejal Kosmas také datum smrti knížete Václava, rok 929. Tím dostává se vlastně Kristiánovi pro toto datum nejdůležitějšího ověření...“

Chaloupecký ještě poznamenává, že jak u Kristiána, tak u Kosmy je stejné datování translace (přenesení Václavova těla z Boleslavi do Prahy): u Kosmy je to přesný rok 932, u Kristiána se říká, že k tomu došlo tři léta po vraždě.

Poněvadž je Kristián jediný, kdo má před Kosmou rok boleslavské vraždy (929), je nutně jeho pramenem. A správným, podle Chaloupeckého.

Je pravda, že starší prameny rok Václavovy smrti neuvádějí. Například První staroslověnská legenda václavská ve svém závěru pouze poznamenává, že „kníže Václav byl zabit 28. dne měsíce září“, teprve pozdější redakce ruského znění sem vsunuly i rok. Z První staroslověnské legendy převzala denní datum latinská legenda Crescente fide („Cuius... anima... migravit ad dominům IIII Kalen. Octobris“, tedy 28. září), z této legendy přejala denní datum další latinská, tzv. Gumpoldova a z ní tzv. Druhá staroslověnská legenda václavská (Jeho duše přesvatá... vešla čtvrtého dne před kalendami říjnovými do věčné radosti království nebeského = 28. září). Zkrátka: denní datum 28. září putovalo z jedné legendy do druhé, zatímco rok měl pouze Kristián. Poněvadž v První staroslověnské legendě se kromě data 28. září uvádí, že k vraždě došlo v pondělí po té neděli, kdy se slavil svátek sv. Kosmy a Damiána, dovozuje Chaloupecký:

„Tím možnost, kdy došlo k zabití knížete Václava, redukuje se toliko na dvě léta: na rok 929 a na rok 935. Pro rok 935 zdánlivě mluví svědectví saského kronikáře Widukinda, jenž o zabití Václavově se zmiňuje v souvislosti s počátky vlády Oty Velkého (936) a jeho boji s Polabskými Slovany. Nicméně zpráva Widukindova je míněna dosti povšechně a neplyne z ní, že by událost, o níž píše v souvislosti s počátky Oty Velkého, nutně náležela do doby jeho panování. Máme tudíž o smrti knížete Václava, jak už naznačeno, historicky dána dvě možná data: rok 929 a rok 935. Prvé datum je dosvědčeno domácím historikem Kristiánem a zcela určitě položeno k roku 929. Ze skutečnosti pak, že tento rok z Kristiána převzal Kosmas, můžeme soudit, že datum toto četlo se již v rukopise legendy Kristiánovy, který měl Kosmas po ruce, tudíž v rukopise aspoň z konce XI. století, ne-li starším. Pro druhé datum by zdánlivě mluvila zpráva vzdáleného a českým věcem jen malou pozornost věnujícího kronikáře saského Widukinda asi ze 70. let X. století. Zpráva ta není tak určitá jako zpráva Kristiánova a Kosmova a připouští i výklad, že Widukind v souvislosti s počátky Oty Velkého (936) zmínil se také o zabití Václava Boleslavem roku 929. Za těchto okolností není zajisté pochybností, že se rozhodneme pro rok 929…“

Přečtěme si tento odstavec ještě jednou, v kostce se tu shrnují důvody pro rok 929: dva čeští autoři uvedli rok 929, pro rok 935 mluví - pouze však zdánlivě,- jak poznamenal Chaloupecký - svědectví saského kronikáře Widukinda. Jeho zpráva je prý povšechná a nepříliš určitá...

Proto byl jako rok vraždy víceméně úředně určen rok 929 - a proto se v roce 929 oslavovalo milénium, vyšly známky, sborníky.

Národ měl konečně ,přesné‘ datum.

Nepříjemné otázky

Dalibor Daněk si příští pondělí opravdu pospíšil. Šachovou hernu otvírali každý den o patnácté hodině, a on tu byl snad první. Zamířil k boxu vlevo, vždycky tam sedávali. Nažloutlá deska z umělého mramoru studila, šachovnice byla narýsována přímo na ní. Major vytáhl figurky a podle záznamu z minulé partie je postavil do situace, kde před týdnem skončili. Pak si poznamenal příchod, za každou třeba jen načatou hodinu hry platil každý účastník poplatek a čekal. U prostředních stolů se hrával kulečník, okrajové boxy byly zasvěceny šachu. Miloval tu hru, nahrazovala mu do jisté míry jeho bývalé povolání. Dokud sloužíval, těšil se na penzi, co všechno udělá na své vltavské chalupě, plot vyspraví, stodola to také potřebuje... známí se mu smáli, minul jste se povoláním, říkávali, měl jste být truhlářem. Dřevo, nejrozličnější truhlářské i tesařské nářadí a cirkulárka, to bylo jeho. Ke kriminalistice se dostal takovou náhodou... Nu, a teď je v penzi, chalupu nepřestal milovat, prožije tam většinu týdne, ale na pondělní šachové sedánky nikdy nezapomene. Chyběly by mu.

- Čekáte dlouho? ozval se za jeho zády známý hlas.

- Přišel jsem dneska brzy, řekl Daněk a potřásl podávanou pravicí. Už jsem rozestavil figurky. A jsem na tahu, jdu pěšákem na a6.

- Ale, ale... podivil se profesor, tohle bych nečekal. Já táhnu pěšákem na f4.

- Beru koněm vašeho koně na d4, oznámil stručně major.

- Střelec na d4, odpověděl Skalák a vzal černého koně.

- Pěšák na b5, hlásil Daněk.

Profesor se zamyslel, těch prvních pár dosud provedených, tahů si připravil ještě doma, když si dělal rozbor partie, teď však už musel uvažovat nad právě vzniklou situací. Necítil se dneska dobře, nemohl se soustředit, v hlavě mu bzučelo něco jiného. Konečně po delší chvíli šel svým pěšákem na a3, ale ještě než odtáhl od figurky ruku, poznamenal jakoby mimochodem:

- Tu studii jsem vám dal do schránky...

- Vím.

A zase nic. Čert aby to vzal, myslil si Měsíček. Jako když mně to dělá major naschvál: - Četl jste to?

- Četl. Vzal jsem si studii s sebou na chalupu.

- A co tomu říkáte? neudržel už Skalák jazyk za zuby.

Že táhnu střelcem na b7, odvětil kriminalista.

- A Václav?

- To musíte vědět vy, kdy ho zabili, usmál se major.

- Přece jste si také udělal vlastní úsudek...

- Úsudek je možný teprve na základě všech faktů. Vy jste se mnou nehrál příliš poctivě, pane profesore.

Kulaťoučký obličej Josefa Skaláka zrudl jako vždy, když byl rozčilen. Vytáhl kapesník, trochu si odkašlal, pak ho zas složil, nepodíval na Daňka a táhl dámou na d3, aby se předem chránil před očekávaným útokem. Skutečně přišel. Major obřadně vyndal z kapsičky červený zápisník, prolistoval jej, až našel správnou stránku, zkoumavě se podíval na profesora, který v tu chvíli zrozpačitěl ještě víc, a začal s otázkami. Kladl je zvolna, málem jako před soudem.

- Vy věříte v Kristiánovo stáří? Ze vznikl v desátém století?

Měsíček rychle odpověděl: - Ano, ano... vlastně... nejdřív jsem souhlasil s historikem Rudolfem Urbánkem, který ji datoval blíže k našemu dnešku, ale pak jsem si pročetl studii Jaroslava Ludvíkovského. Ten ji určuje jednoznačně do konce 10. století, zajímavý je jeho článek Rytmické klauzule Kristiánovy legendy a otázka jeho datování... Chtěl byste si ho přečíst, pane majore?

- Ne, děkuji, spokojím se s tím, že vy pokládáte Kristiána za starého. Tedy z desátého století... A proč se té skladbě vlastně říká Kristián?

- Její pisatel se tak sám označuje. Uvádí také, že je příbuzný Vojtěchův...

- Svatého Vojtěcha?

- Svatým ho prohlásili až později. V době, kdy Kristián žil, patřil Vojtěch k předním členům slavníkovského rodu, který byl vyvražděn v roce 995 na Libici. Vojtěch se tam v tu dobu náhodou nezdržoval, a tak ušel jisté smrti.

Dalibor Daněk pokývl hlavou, ano, na to se pamatuje ještě ze školy, učili se o tom, později se vždycky ve svém řemesle utěšoval, že se vraždilo odjakživa. Nejen ve dvacátém století. Jenže když viděl mrtvého a měl zjistit pachatele, pozbývala útěcha na účinku... Zlehka vzal svého černého pěšáka na slupci ‚a‘ a postavil ho na políčko pět.

- Útočím, řekl prostě. Znovu se zadíval do zápisníčku a položil otázku: - A proč si myslíte, že jsou v Kristiánovi opravována data Václavovy smrti?

- Ve studii, kterou jsem vám půjčil...

- Promiňte, že vám skáču do řeči, poznamenal major, já bych to formuloval jinak: v části studie, kterou... atakdále.

Měsíček viděl, že Daňka nezmýlí, proto připustil: - Budiž, tedy v části studie, kterou jsem vám půjčil, se to přece vysvětluje...

- Ale pouze hypotézou, podotkl kriminalista.

- Fakta o tom žádná neznáme, musí nám proto stačit hypotéza, odvětil profesor.

- Mohl mít už ve středověku někdo zájem na tom, aby měnil datum vraždy? otázal se Daněk.

- Proč by to dělal...

- To se ptám já vás. Dejme tomu církev: jaký byl zájem téhle instituce? Vyhovoval by jí lépe rok 929 či 928 nebo 935?

Profesor se zamyslel, díval se na šachovnici a uvědomil si, že je na tahu. Dal tedy pěšce na e5, pak mlčel dál. Konečně pronesl: - Spíše bych řekl, že církvi záleželo na denním datu než na roku.

- To ovšem soudíte na základě znalosti té části studie, kterou jste mně zatím číst nedal, připomněl kriminalista.

- Nehněvejte se, pane majore, pro tuhle mou otázku: jak jste poznal, že jsem vám nepůjčil celou studii?

- Pěkně mě podceňujete, řekl Daněk. Dítě to musí pochopit... Hned na začátku se v té práci píše, že v roce 1765 přišel Gelasius Dobner s jiným datem Václavovy smrti, než měl Kosmas - s rokem 936, kterému později věřil i Palacký. A jak k tomu dospěl Dobner? Přece se tam uvádí, že na základě studia saského mnicha Widukinda... O něm je řeč i později, jenže nikde není citováno, co vlastně tenhle kronikář napsal. Pouze se rozebírá Kristián a Kosmas. Mimochodem, ten zkritizován moc pěkně, nikdy by mě nenapadlo, že starý pán má ve své kronice tolik chyb. Jak si to vysvětlujete, profesore?

Josef Skalák v duchu připustil, že Daněk četl historické pojednání, které mu půjčil, velmi podrobně. Odvětil: - Kosmovy omyly vyplývají z nedostatku pramenů... Podívejte se třeba na datum smrti knížete Oldřicha: Kosmas píše rok 1037. Kdyby znal soudobé anály altašské a hildesheimské - slovem ,soudobé‘ myslím vzniklé kolem těch let - našel by tady jako zcela jednoznačné určení Oldřichovy smrti rok 1034. Jenže Kosmas tyto prameny neměl, a tak musel vycházet asi z ústní nepřesné tradice... I ostatní jeho omyly padají na vrub nedostatku pramenů, které mohl použít, když psal svou kroniku... Jo, tenkrát psát dějiny, to nebylo jednoduché.

- Myslíte, že je to ve dvacátém století lepší?

Profesor se zarazil a opatrně odpověděl: - No, v každém případě známe pramenů víc.

Kriminalista se mírně usmál a sebral svým pěšákem bílého běžce stojícího na c5. Profesor mu to oplatil, vzal černého pěšáka na e5 a zaútočil na soupeřova koně.

- A váš soud, pane majore?

- Pokud neznám citáty z Widukinda, na jejichž základě byl stanoven jako datum Václavovy smrti rok 935, nemohu odpovědět... Už na začátku naší dnešní rozmluvy jsem vám připomněl, že jste se mnou nehrál příliš upřímně.

- Přiznám se, že jsem to udělal úmyslně... Proč? Odpověď je jednoduchá: Nechtěl jsem vás zatím zbytečně mást Widukindovými informacemi a současně jsem byl zvědavý, co vy jako zkušený kriminalista řeknete na vývod o Kosmovi a Kristiánovi.

- To byla chyba. Byl jste jistě dobrým profesorem historie, ale pletete detektivní manýry někam, kam nepatří... Co jsem mohl říct o Kosmovi a Kristiánovi, když přece neznám spoustu podrobností o jejich dílech a životech?

Skalák se provinile usmál. - Tak se už nezlobte. Já myslel, jestli se vyjádříte k logice toho, co jste četl...

Dalibor Daněk ustoupil koněm na d7, takže mu mohl profesor vzít pěšáka na b5. Udělal to svým bílým koněm. Major postřehl možnost dalšího útoku:

- Hlásím garde, řekl a dal svého koně na c5... Jsem chráněn střelcem, dodal na vysvětlenou a pokračoval v hovoru: - Logiku to mělo, nejdřív se mi sice pletly všechny legendy, především v tom místě, kde je namalován genealogický pavouk, z čeho mohl čerpat Kristián a co zas ovlivnil. Musel jsem to číst dvakrát. Pochopil jsem ovšem z toho, že se o Václavově smrti psalo v Čechách dávno před Kristiánem.

- Ano, legend o tom máme víc, připustil Skalák.

- A shodují se? zeptal se zvědavě major.

- V něčem...

V místnosti se rozsvítila světla, u kulečníkových stolů co chvíli zaznělo jemné ťuknutí koule o kouli.

- Teď je řada na vás, že... řekl Daněk. Vstal proto a zašel k bufetu pro dvě kávy. Opatrně je donesl do jejich boxu a rozvážně sypal cukr. Pak vzal lžičku a důkladně, pečlivě míchal. V každém pohybu byl smysl pro pořádek. Pokud sloužil, znali ho nadřízení jako živoucí příklad solidnosti. Neměl rád užvaněné řeči, znal své povinnosti. Snad k stáří trochu zpohodlněl, kdepak cesty do ciziny, smál se, já mám chalupu, proč bych jezdil jinam. Když se stal dědečkem, vydržel hovořit hodiny o malé Barborce, třebaže i teď dovedl zhodnotit ženské nohy stejně přesně jako před dvaceti lety. Jenže sem, do šachové kavárny U Nováků, přicházely ženy poskrovnu.

- To je stejně zajímavé, pronesl nahlas, že šachy jsou doménou mužů... Přesvědčivě to ukazuje, že máme jinak utvářený mozek, zasmál se.

Následovalo několik ostrých tahů: profesor vzal střelcem černého koně na c5, majorův střelec nastoupil do útoku a vzal bílého střelce na c5.

- Hlásím šach! pronesl Dalibor Daněk.

Josef Skalák ustoupil svým králem na h1, ale černý pokračoval v náporu. Major se tajemně usmál: - Půjdu dámou na g5... Co uděláte?

Profesor se díval na rozvíjející se akci svého soupeře a mechanicky opakoval: - Co udělám? Ano, co udělám... Tedy předně: dám vám přečíst tu druhou část studie, jestli ovšem chcete...

Když major nic neříkal, vytáhl Josef Skalák ze své odřené diplomatky, která pamatovala ještě jeho školní působení, svazek strojem popsaných papírů.

- Tentokrát je to všechno, dodal napolo omluvně. Moc by mě zajímal váš názor, víte... touhle záhadou si trápím mozek hezká léta.

- Je tam i pasáž z Widukinda? otázal se major nyní už téměř zasvěceně.

- Všechno, co potřebujete k závěrečnému úsudku. I úvaha o denním datu a vysvětlení, proč na něm mohlo záležet právě církvi. Ten den 28. září nezvolily třeba legendy náhodně...

- Vy myslíte, pane profesore, že k vraždě došlo jindy? zeptal se kriminalista s netajeným zájmem.

- No, uvidíte, třeba váš mozek na něco přijde. Nemám tu sice zaznamenánu teplotu kamen, počet lahví od mléka či stav hlíny v květináči, ale zato se ví, kdy bylo svatého Michala a kdy Kosmy a Damiána, pokusil se zažertovat Josef Skalák.

Dalibor Daněk na to nereagoval, vzal nabízený svazek stránek, zálibně i zvědavě jím zalistoval a řekl větu téměř holou:

- Už se těším.

Úvaha druhá o datu vraždy

Jak jsme již uvedli, vyhovuje denní datum vraždy - 28. září, pondělí po neděli svatého Kosmy a Damiána - zaznamenané v legendách, pouze dvěma možnostem: buď roku 929, nebo 935. V jiných letech nepřipadalo 28. září na pondělí.

To byl také jeden z důvodů, který přivedl mnohé badatele k závěru, že se boleslavská tragédie odehrála o šest let později, než soudili historikové Pekař a Chaloupecký, totiž v roce 935. Argumenty těch vědců, kteří k datu vraždy knížete Václava nedošli četbou Kristiána či Kosmy, vycházely přitom i z údajů saského kronikáře Widukinda.

Posuďme, do jaké míry jsou jeho informace - mluveno ústy Václava Chaloupeckého - pouze zdánlivé a povšechné...

Tak tedy Widukind.

Už bylo řečeno, že běží o kronikáře ze Saska, jehož úkolem bylo zachytit slávu a velikost činů saských panovníků, deroucích se tehdy - v 10. století - do popředí evropské politiky. Pro naši věc má Widukindovo svědectví jednu obrovskou cenu: že běží o záznam současníka. Widukind žil totiž za vlády Boleslava I., Václavova bratra, takže jeho údaje pocházejí prakticky, mezi všemi dnes známými prameny, z doby nejblíže k oné tragédii... Přesně řečeno: své kronikářské líčení psal asi v letech 958 -967. Žil přitom jako mnich v benediktinském klášteře v Korveji, který ležel u vestfálského města Höxteru.

Zprávu o Václavovi má Widukind dvakrát. Poprvé o něm hovoří v knize I. kapitola 35, podruhé ve II. knize, kapitola 3.

V první knize své kroniky zachycuje Widukind vládu Jindřicha I., končí také jeho smrtí v roce 936.

Druhá kniha Widukindova popisuje vládu Jindřichova syna Oty I. a jeho úspěchy. Končí rokem 946, kdy zemřela saská královna Edgita.

Je přirozené, že v obou knihách kroniky - psaných latinsky - najdeme pasáže, které časově přesahují základní hranice vyprávění, běží však pouze o několik vedlejších motivů. Někdy se také Widukind vrací ve svém vyprávění časově zpět, jindy použije slůvka ,interea‘ (mezitím), aniž by přesně datoval. Z těchto všech nedůsledností vyplynuj i problémy, o nichž budeme dále hovořit.

Ocitujeme si nyní p překladu první pasáž týkající se Václava. Běží - je nutné to znovu zdůraznit - o I. knihu, kapitolu 35:

„...když své poddané přivykl (Jindřich) takovému zákonu a kázni, vytrhl náhle proti Slovanům, řečeným Havolané; zkrušil je mnohými bitvami a utábořiv se konečně za tuhé zimy na ledu, vyhladověním, mečem i mrazem dobyl hradu, který se jmenuje Brandenburg. Spolu s hradem se zmocnil celé krajiny a obrátil se proti kraji Daleminců, proti nimž mu válečné tažení již kdysi zanechal otec jako úkol. Oblehl město jménem Gana a dvacátého dne ho dobyl. Kořist z města odevzdal vojákům, všechny dospělé dal pobít a chlapce a dívky vzal do otroctví. Poté se s celým vojskem odebral ku Praze, hradu Čechů, a jejich vládce přijal v poddanství; vykládají se o něm jakési zázraky, ale přecházíme je raději mlčením, protože je nezkoumáme. Byl však bratr Boleslava, jenž zůstal po dobu svého života císaři věrným a užitečným. Král tudíž učinil Čechy poplatnými a vrátil se do Saska...“

Tato pasáž byla už zkoumána a prověřována desítkami historiků českých i cizích. Běželo a běží především o větu, kterou jsme zdůraznili. V původním latinském textu zní takto:

„...Frater tamen erat Bolizlavi, qui quandi vixit, imperatori fidelis et utilis mansit...“

Otázka zní: k čemu se vztahuje věta, začínající ,qui‘? (V překladu slůvkem, Jenž‘.) K nejmenovanému Václavovi či k Boleslavovi?

Odpověď na tyto otázky do jisté míry usnadní určit, kdy byl kníže Václav zavražděn.

Většina badatelů se shoduje v názoru, že vládcem, k jehož Pražskému hradu přitáhl Jindřich, byl Václav. O tomto panovníkovi totiž Widukind poznamenává, že se o něm vykládají zázračné věci. Volně přeloženo: že dělá zázraky... To nemohl být rozhodně Boleslav, pouze Václav. Vládl tedy v této době na Pražském hradě Václav, ačkoliv ho Widukind nejmenuje; je pro něho nepojmenovaným panovníkem na rozdíl od Boleslava. Proč? Poněvadž Boleslav se stal později vážným nepřítelem Widukindova pána Oty. Poněvadž Boleslavovo jméno bylo známo v Evropě jako panovníka, který se postavil na odpor germánské rozpínavosti.

Řekli jsme už, že v citátu běží především o slůvko ,jenž‘. Ke které osobě se vztahuje? Dá se totiž vykládat dvojím způsobem. Volně přeloženo:

a) byl to však Boleslava bratr Václav, jenž zůstal po dobu svého života císaři věrným a užitečným...

b) byl to však bratr Boleslava, jenž - rozuměj Boleslav - zůstal po dobu svého života císaři věrným a užitečným...

Latinské znění dovoluje oba výklady. Historik Josef Pekař vycházející z Kristiánova data 929 jako roku Václavovy smrti se domníval, že běželo o Boleslava. A že Jindřichův nájezd ku Praze byl v podstatě trestnou výpravou, namířenou proti Boleslavovi za jeho zločin. Neboť Václav byl Jindřichovým přítelem a spojencem, a ten ho proto - když je Václav Boleslavem zavražděn - mstí.

Pekař ve své studii o svatém Václavu ukazuje, jak „vykonavateli a představiteli římskoněmecké moci říšské vůči českým kmenům byli Bavoři, k bavorské diecézi řezenské byli také Čechové připoutáni církevně. Ale v době Václavově stal se nositelem královské moci říšské jiný kmen německý, Sasové - to znamenalo nebo mělo znamenati, že sídlo královské měli Čechové napříště spatřovati nikoliv již v Řezně (tedy v Bavorsku - pozn. J. Skaláka), kde všude ještě bylo viděti stopy světovládné moci římské, ale někde v Merseburku nebo Quedlinburku (Sasko-pozn. J. Skaláka), dřevěných hradech jako Praha, kde jako v Praze teprve tou dobou stavěn prvý kostel nebo prvá zeď z kamene. Ale v Řezně v době Václavově vládl vévoda Arnulf, mocí kmenovou Jindřichovi se jistě vyrovnávající a nepochybně i přesvědčený, že koruny královské mělo se dostati jemu, nikoliv Jindřichovi. Jindřich si musil uznání své svrchovanosti nad Bavorskem a zeměmi k němu slušícími... vynutiti vojenským tažením k Řeznu roku 921... Ze všeho plyne sdostatek jasně, že boj o svrchovanost nad Čechy v době Václavově... byl bojem mezi nároky Sas a nároky Bavor, boj Sasa s Bavorem, boj o Čechy, ne s Čechy. Václav rozhodl se jistě, a to podle práva, pro Sasy; náš svědek domácí, mnich Kristián, strýc sv. Vojtěcha (to je ovšem pouze Pekařova domněnka - pozn. J. S), tvrdí, že sv. Václav byl s králem Jindřichem spojen vytrvalým přátelstvím, a také záznam pozdní legendy, že Václav obdržel od Jindřicha část národního pokladu saského, ostatky svatého Víta, a že proto saskému světci zasvětil svůj nový chrám na Hradě pražském, zasluhuje plné víry...“

Poněvadž se Widukindova zpráva o tažení Jindřicha ku Praze (a zde přijetí místního vladaře v poddanství) vztahuje pravděpodobně k roku 929 - jak vyplývá ze souvislosti v kronice - mělo by mít přátelství mezi pražským poddaným králem a Jindřichem kořeny v tomto roce: 929. Pekař se však podle Kristiána domnívá, že přátelství mezi Václavem a Jindřichem trvalo dlouho, že jím bylo naplněno celé vladařské období Václavovo. Kdyby ovšem podmaněným panovníkem v roce 929 byl Václav - podle Pekaře krátce nato zavražděný Boleslavem - ,nehrálo‘ by to...

Pekař píše: „...přátelský poměr mezi Sasy a Čechy trval delší dobu, nejsrozumitelnější je, chápeme-li jej tak, že vyplnil léta vlády Václavovy vůbec; také plán postaviti nový kamenný kostel na Hradě pražském nemůžeme posunouti až na samý konec vlády Václavovy. Z toho plyne určitě, že české uznání saské svrchovanosti nemůže náležeti do roku 929, několik měsíců před zavražděním sv. Václava, jak by.se zdálo ze zprávy Widukindovy...nýbrž že (shoduje-li se vůbec se skutečností) by bylo vysvětlitelno jen v době po samém nastoupení Václavově, nebo snad již ve spojení s tažením Jindřichovým proti Řeznu roku 921... je dobře možné, že Widukind zařazuje někam k roku 929, co se stalo o řadu let dříve...“

Pekařův soud je jasný: podrobeným panovníkem - kdyby k události došlo v roce 929 - nemohl být Václav, ale Boleslav.

Kdyby jím byl Václav, znamenalo by to, že počátek přátelství (Kristián hovoří dokonce o šťastném přátelství) mezi Václavem a Jindřichem by se musel datovat právě do tohoto roku, v němž však v září už Václav umírá... Takže by přátelství - po poddání se Václava - trvalo pouze několik měsíců a bylo přerušeno Václavovou smrtí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda Václava, knížete českého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.