Dědictví

Román z prostředí středostavovského Říma sedmdesátých let 19. století představuje pochmurnou ságu zbohatlé rodiny, která se dere nahoru mezi „úspěšnější lidi“: svět neujasněných vztahů, vilné zištnosti a vypočítavých vášní, jaký známe z románů a povídek Moraviových. Kniha vyznívá jako nemilosrdná kritika měšťácké společnosti.

Gaetano Carlo Chelli

Dědictví

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

©Václav Čep - dědicové c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-7519-010-9

I.

Od Piazza di Ponte až ke Campo di Fiori se těšil mistr Gregorio Ferramonti pověsti a vážnosti muže, který je považován takřka za milionáře. Svůj majetek si zbudoval vlastníma rukama. Staří lidé si ho ještě pamatovali jako učně u pekaře ve Via del Pellegrino Tota Setoliho, který se ho ujal z křesťanské lásky. Z učně potom povýšil na prodavače u pultu; pak si otevřel malý krámek právě naproti bývalému pánovi. Obíral ho o zákazníky, jako mu předtím kradl peníze, aby mu mohl zahrát ten špinavý kousek. A od té chvíle měla jeho lodička vždycky vítr v plachtách, jak se říká.

Ale šuškaly se nepěkné věci: úpadek Tota Setoliho po dvou letech obratné konkurence někdejšího učně; že mu puklo srdce lítostí a vztekem. Ale dříve, než vydechl naposledy, musil ještě vidět, jak Ferramonti opustil tu díru naproti a nastěhoval se jako pán tam, kde dělal kdysi poskoka; To ho dorazilo. Na smrtelné posteli Ferramontiho tisíckrát proklel a předpověděl mu, že pokud je na světě nějaká spravedlnost, najde svůj trest právě v novém krámě…

Gregorio se tomu smál. Přestěhování ho povýšilo v očích lidí. Otvíral krám, obnovený a vybavený nábytkem ze světlého dřeva, s blankytně modrou omítkou na stěnách; přepych! Přitahoval početnější zákaznictvo tím, že postavil za pult ženu trochu starší, než byl sám, ale příjemnou, usměvavou, kyprou a prohnanou. Další zamotaný případ. Žena, vdova po komorníkovi nějakého monsignora, přinesla Ferramontimu kapitál záhadného původu a sotva po sedmi měsících manželství mu darovala syna. Jestliže se zlé huby nad tím pohoršovaly, měl pekař v hlavě docela jiné věci! Pršela na něho protekce, vrhal se do velkého podnikání, zásoboval semináře, kláštery, výchovné ústavy a kasárny. Po dlouhá léta měla pekárna Ferramontiho práce, až se z ní hlava točila, navenek to však byl dále skromný krám v srdci lidové čtvrti.

A přece krátce po roce 1870 se mistr Gregorio zbavil pekárny, a třebas ji prodal za výhodnou cenu, nevedla ho k jeho rozhodnutí touha zbohatlého obchodníka po odpočinku. Byl vdovcem a kypěl zdravím a nějak se mu zprotivila práce, které bylo souzeno zaniknout spolu s ním. Postupně se mu rozplynuly dřívější bláhové naděje: sny, že bude vidět, jak synové nastupují v řemesle na jeho místo; jak se do nekonečna zvětšuje rodinné bohatství; že bude zakladatelem dynastie pekařů Ferramontiů, která bude mít v cechu Bílého umění hlavní slovo. Závistníci se Gregoriovi smáli, že v tom je ten trest, kterým mu hrozil Toto Setoli.

Ve skutečnosti byl přenešťastným otcem. Prvorozenému Mariovi, kterého matka zkazila, nadělil osud bohatě sklony k marnotratnému životu. Elegantně se oblékal; topil se v dluzích; byl bezuzdný sukničkář, schopný provést jakékoliv svinstvo. Byl první, kdo opustil v osmašedesátém roce dům po trapném výstupu ve věku dvaadvaceti let. Mistr Gregorio už s ním neudržoval žádné styky a nechal ho žít pochybným životem dobrodruha. Mario přesto ještě dlouhý čas nacházel prostředky, jak obrat rozhněvaného otce o peníze: dělal hanebné dluhy, skutečné podvody, že mu hrozilo vězení. Pekař platil, aby ušetřil své jméno zneuctění. Tohle další dvě děti, Pippo a Teta, nikdy nepochopily. Byl v nich instinkt živnostníků, který nutí zazobanou rodinu k tomu, aby si odpírala i potřebné, aby mohla hromadit peníze. Hned od začátku, když se Mario začal bratřit s vyfintěnými povaleči z Corsa, dívali se na něho jako na zloděje společného majetku a pojali k němu hlubokou nevraživost ohrožených škrtilů. Vznikly z toho prudké spory, při kterých si užila žena mistra Gregoria paní Geltruda od dětí své. Metaly jí do tváře její slabost pro lumpa, který se jim vloudil do domu, a vyptávaly se jí, jestli k němu není tak něžná právě proto, že jí připomíná ostudnou minulost. A nestačilo jim, že z toho ubohá žena hanbou umřela: když přiměly otce k tomu, aby vyhnal Maria z domu jako psa, jejich nenávist ještě vzrostla při zjištění, že stařec dále platí dluhy vyhnaného syna.

Rodinná čest!... Tato věčná omluva je pobuřovala a vnukala jim cynické odpovědi. Bylo by zajímavé přesně vědět, jak dalece ten ničema vlastně patří do rodiny! Na čem záleží, jsou jeho neustávající darebáctví. Zpaměti je vypočítávali: Mario se do toho nedal jen tak žertem. Peníze, které vyždímal, se počítaly na tisíce. A Pippo se nestyděl mluvit bez ubrousku: podepsal snad táta tajnou dohodu, že bude tomu panchartovi platit jeho neřesti? Anebo mistr Gregorio chce být raději katem vlastní krve ze strachu, aby nezatratil svou duši tím, že by dovolil, aby šel do chládku prokletý kněžský fakan?

Nakonec byl mistr Gregorio přinucen se zbavit také druhého potomka. Vysázel mu hotově tři tisíce skudů, aby odešel na jiné místo a otevřel si tam pekárnu na vlastní pěst. Ale připravil si tím novou nepříjemnost. Pippo dostal právě otci na zlost ten bláznivý nápad: použil těch tří tisíc skudů k tomu, aby si koupil u Sant‘Eustachia obchod s železným zbožím.

Pekař div že se z toho nezbláznil. Větší pitomost už si snad člověk nemohl vymyslit, i kdyby chtěl. Aby dal Pippo všemu korunu, oženil se ještě s dcerou obchodníka, který ho napálil, s takovou šklebnou, která si hrála na hraběnku, aby namluvila hlupákům, že si její nuzná rodina nastřádala pár desítek tisíc lir, kromě těch tří tisíc skudů od toho osla, který se dal od nich obalamutit.

Tu starý zklamaný Ferramonti prodal pekárnu a začal žít životem člověka nezaměstnaného, který bez přestání přežvykuje své bolesti a svůj hněv. Stačilo se mu zmínit o mužských potomcích, a hned se mu v očích zatmělo: nechtěl ani slyšet jejich jméno; proklínal je, líčil jejich ničemnosti a zaklínal se, že mu jednou za všecko jaksepatří zaplatí. Bylo nesnadné předvídat, jak se to stane. Měl dále rád peníze a dále je hromadil, a navzdory svému bohatství žil takřka nuzně. Známí, které si vybíral za svědky svých výbuchů rozhorleného otce, se ušklíbali a myslili si, že jediným trestem těch dvou povedených panáčků bude, že dnes nebo zítra vloží ruce na hromádku úspor, která byla schopná probudit chuť i v žaludcích mnohem vypasenějších. Ale sem tam si někdo všiml, že Ferramonti dovede větřit dobré příležitosti a že se postupně zbavuje nemovitostí, které koupil v letech rozkvětu své živnosti. Jistě má něco za lubem; možná že se chystá darovat celý svůj majetek dceři: majetek převedený na kapitál umožňuje udělat obratem ruky, co se člověku uzdá.

Ale bylo to mínění samo o sobě trochu odvážné. Mistr Gregorio se přiznával ve chvílích svých trýznivých výlevů také k soužení, které mu způsobila a dále působí dceruška. Říkával o ní, že je to stejné plemeno jako její bratři. Také ona ve věku, kdy si dívky potrpí aspoň na slušné chování, sbírala po ulicích škaredé řeči, aby potupila matku, potrápila otce a aby měla nějakou záminku pro svou nenávist k Mariovi. A pak se v ní člověk těžko vyznal: byla držgrešle, lakomec a sobec, že to nešlo dál, a občas u ní propukala jistá výstřední a umíněná potrhlost. Četla romány; hrála si na citlivku; při příležitosti se dokonce chovala jako koketa.

Na počátku roku sedmdesát dva měl Ferramonti na chvíli iluzi, že mu dcera ve vlastním zájmu poskytne aspoň jedno uspokojení. Naskytla se jí zlatá partie: obchodník s koloniálním zbožím z Via Tritone, člověk velmi inteligentní a činorodý, který byl na nejlepší cestě si vytvořit velký majetek. Ostatně vábila hokynáře sama první tisícerými fintami a tisícerým povzbuzováním, když se s ním někdy setkala na koncertech na Piazza Colonna nebo někde v divadle. Třebaže to byl pěkný chlap a bylo mu sotva čtyřicet, čekala Teta, až ji formálně požádá o ruku, aby mu odpověděla jasně a tvrdošíjně ne. A nedala si to nijak vymluvit.

Chystala pro otce krásné překvapení, za dva měsíce potom se dala unést úředníčkem s dvěma stovkami lir měsíčně. Ferramontiho div že neranilo. Souhlasil se sňatkem, aby zabránil skandálu; ale přísahal, že dcera od něho neuvidí ani haléř. Když přišel ženich, aby se domluvil o věnu, došlo k tragikomickému výstupu; rozzuřený expekař s ním zacházel jako s žebrákem, ukázal mu dveře a vyhrožoval mu, že mu nakope do zadku, jestli se zdrží ještě o minutu déle.

Ženich Paolo Furlin se vzdálil, aby se pokusil o cesty snad delší, ale jistě méně nebezpečné. Dožadoval se věna rozhodnutím soudu, což Ferramontiho náramně překvapilo. Mistr Gregorio neměl chuť se pustit do sporu takového druhu, třebaže nebylo pochyb, jak by pro něho dopadl. Složil zbraně; dal milé Tetě tři tisíce skudů, stejně jako nedávno Pippovi, a propadl se ještě hlouběji do své trpké nenávisti. A tak prožil rok s pocitem člověka, který přežil zkázu celé rodiny.

II.

Pippo vůbec netušil, že najde v železářském obchodě také ženu. Ale přesto byl jeho sňatek vpravdě nutným důsledkem této koupě.

Když mladý Ferramonti naslouchal uprostřed hřebíků, lopat a zámků mistra Giovanni Carelliho, který mu předával před podpisem smlouvy krám, uvědomil si vážnost svého trucu. Když poslal ke všem čertům bílý cech, aby pozlobil otce, představoval si, že obchod s železným zbožím stojí nade všemi obchody: kus železa je vždycky kus železa, který má svou určenou cenu a který si kupující obstarávají, když ho potřebují, a není potřeba je vábit nějakou zvláštní prohnaností. Připadalo mu, že bude stačit, když se s tím vypořádá čestně, což je obecná starost všech obchodníků, představa, které si přivykl už od narození, když se pozorně staral o pekárnu na Via del Pellegrino. Ale nacházel docela nový svět. Skřípavý hlas mistra Giovanniho mu naznačoval jisté způsoby lákání zákazníků, jisté pasti, hru prestiže a vychytralosti řemesla, o kterých se mu ani ve snu nezdálo. Chybělo mu celé zasvěcení plné potíží a záhad. Napadlo mu, že všecko pustí k vodě; ale bylo pozdě, už dal své slovo, a také to vyžadovala pomsta na otci, která by se nebývala povedla, kdyby se býval musil přiznat k tomu hrozitánskému neúspěchu.

Odevzdal se osudu v přesvědčení, že si přivazuje na krk kámen, aby šel rychleji ke dnu. Ale po zralé úvaze mu napadlo, že úplná pohroma by mu poskytla právo k halasnému kroku. Potřeboval vypadat důstojně; proto se smířil s vyhoštěním, kterým ho otec postihl; ale jisté pudy surového člověka ho často vedly k chmurným snům o vzpouře, která by všem dokázala, jak je třeba se ho bát. Dobrá! Nechť si mistr Gregorio zkusí, jak to dopadne, jestli syna dožene k tomu nejhoršímu! To by byly věci!...

Přesto se však nechtěl dostat do situace, že by se nechal v krámě beztrestně okrádat a šidit. Měl neurčitý dojem, že obratný chlap může najít peníze i ve věci na první pohled nejzamotanější. V každém případě bylo naprosto nutné najít člověka, který by ho vycvičil. Carelliovi mu přece nemohou nechat v rukou krám, jako se nechá hračka dítěti, aby ji roztlouklo, když si zamane.

Promluvil si o tom s Carelliovými, s manželkou a manželem krásnými slovy a s lichotivým úsměvem člověka žádajícího o velkou laskavost. Chápou ho, že ano? Je v krámě jako ztracený, doslova jako člověk se zavázanýma očima. Jistě mu na takové tři neděle pomohou: nebudou toho litovat... ne opravdu toho nebudou litovat!...

Dobrý bože, není to možné! Pippo viděl, jak Carelliovi krčí rameny a jak se dívají na sebe s nevyjádřitelným úsměvem obchodníků, kterým je k smíchu neobratný kupec. Ale i v svém chladném egoismu byli sama zdvořilost: doopravdy nemohou. Mistr Giovanni už nesmí vstoupit do krámu, protože to lékař výslovné zakázal; a právě proto prodali krám, protože ani paní Rosa, jeho žena, není s to se o obchod starat. Jakou pomoc může Pippo od ní čekat? Což ji nevidí? Už se ani nemůže hnout ze své židle.

V podstatě říkali pravdu: poskytovali Pippovi krásnou podívanou!... Mistr Giovanni, vychrtlý na kost, postižený dunivým kašlem, se zdravím podkopaným stařeckými souchotěmi; obrovitá paní Rosa znetvořená tloušťkou, která ji přikovávala do křesla a připravovala o dech při sebemenším pokusu o práci. Pippo se dal na chvíli přemoci malomyslností. Spadly mu ruce; zatvářil se utrápeně jako silný člověk, který uznává, že je přemožen.

„Zdá se mi, že by tady byla možnost, jak všecky tyhle věci smířit,“ zašeptal bázlivý dívčí hlas.

Všichni se otočili. Byla to první věta, s níž se Carelliova dcera Irena zúčastnila rozhovoru: seděla při tom povídání stranou a šila.

„Panebože, ano, byla by!“ naléhala s přesvědčeným úsměvem. Odpovídala tím na pohled, který na ni Pippo upíral, váhaje mezi rodící se nadějí a strachem, že bude podruhé zklamán a stane se předmětem posměchu.

„Dobrá, jestli ji znáš, tady jsme,“ dodával ji odvahu mistr Giovanni. „Když to jde, nikdy se neodepře laskavost příteli.“

Tu Irena stručně řekla, co si myslí: proč by ona s matkou nemohly sejít do krámu? Protože bydlí v druhém poschodí stejného domu, celá obtíž by byla v tom, že by si na pár hodin denně vzaly s sebou dolů své ženské práce, a to tak na deset dní. Na konci této doby už bude pan Ferramonti všecko vědět. Že si bere celou věc na sebe.

Staří Carelliovi se radili rozpačitě očima a na jazyku měli tisíce námitek. Takový návrh vskutku nečekali. Ale paní Rosa, která se podívala také na dceru, náhle rozhodně přisvědčila; jistě, může se to zkusit; Irena se v tom dostatečně vyzná. Ona, paní Rosa, si najde pohodlné místečko za pultem, zatímco se dcera vynasnaží naučit Pippa všemu, co potřebuje vědět. Toto východisko z nouze je vskutku dobře vymyšleno a pan Pippo s ním bude jistě spokojen.

A na tom zůstali. Pippo s tím zklamaně souhlasil, donucen okolnostmi, které nenabízely lepší řešení. Sype se mu na hlavu všecko, co se jen dá představit! Teď musí brát hodiny u ubohého stvoření, které nikdy v krámě ani nezahlédl a na které se díval jako na hlupáčka, v kterém je jenom marnivost.

Irena byla vskutku v kvetoucím půvabu svých osmnácti let, — pokud míníme její povahu — delikátním květem andělské skromnosti — a pokud míníme postavu a rysy — okouzlující mladá dáma. Carelliovi ji chránili, jako střežíme poklad, strojili ji jako princeznu a obstarávali jí všecky možné počestné zábavy. Ale nenašel se jediný jedovatý zmijí jazyk, který by býval mohl říci, že ji takové zacházení zkazilo. Nikdy nepoznala drobné pletichy a vášně mládí. Snad si možní uchazeči o její přednosti uvědomovali, že jediným možným výsledkem rozhodného kroku k ní je manželství, a proto od něho upouštěli, postrašení další úvahou: žena takového druhu by byla výborná, kdyby dostala věnem dvě stě tisíc lir, a ona jako dcera málo úspěšných obchodníků neměla ani haléř. Sama se chovala tak, jak by se bylo chovalo jen málo jiných na jejím místě: nedal se jí vytknout sebemenší pokus a nejnevinnější koketnost, aby si přilákala nápadníky. Člověk by býval musil popřít božskou spravedlnost, aby mohl pochybovat o její budoucnosti.

Byla svým typem bruneta; ale bruneta klidná, bez náladových rysů a bez vyzývavých záblesků. Byla to jedna z těch krásek, jež jsou vtělená sympatie a jež vyvolávají představu pokojné rozkoše a mírné neurčité touhy, plné klidné vyrovnanosti. Jenom v jejích tmavých očích se někdy výrazně zablesklo, v těch dvou velkých hlubokých očích, které se skrývaly pod víčky a nyvě malátněly ve stínu předlouhých brv; ale v některých okamžicích zapomenutí nebo vzrušení zajiskřily pýchou a energií. Byla to proměna rychlá a vyvolávala představu, že pod klidným zevnějškem dívčiným žije neznámá bytost.

Muž druhu Pippa Ferramontiho musil k ní pociťovat jakýsi pudový odpor. Neměla ani vyzývavé chování dívky, která by mohla být vábničkou mužských záletníků, ani tvrdou a chladnou energii kramářky od narození, která zapomene, že je ženou, aby se stala strojem na výrobu peněz. Když Pippo slyšel, že se mu nabízí, že ho vyučí všem fintám prodeje železářských výrobků, rád by se jí býval vysmál do očí. Tohle vyučování u všech svátých slibovalo, že bude zajímavé! Chyběl právě ještě zákrok této stydlivky, aby celá ta škaredá komedie skončila ve směšnosti!

Nuže, chmurné Pippovy předpovědi se neuskutečnily. Jakmile byla Irena jednou v krámě, dokazovala skutkem, že obchod s železným zbožím nemá pro ni tajemství. To jste ji měli vidět, jak lichotila kupujícím, jak je vábila, jak je krotila, jak dovedla obrátit vniveč smlouvání sem tam nějakého vzteklouna, kterému se zdálo, že ceny jsou přemrštěné, jak uměla doporučovat zboží! Byla v ní vtíravá vlídnost slušné prodavačky, která už si řekla nejmenší možnou cenu ze sympatie ke kupujícímu; jisté povzdechy ženy, která potlačuje lítost nad tím, že se má zbavit věci milé a drahé. Její bezpečný zrak ji nikdy neklamal v haldě nejrozmanitějších předmětů; určovala ceny pohotovou intuicí, ani se nenamáhala zkoumat jejich cenovky. Vypadalo to, že se narodila a že vždycky žila v krámě, a člověk by byl řekl, že si z něho udělala svůj malý svět.

Ale to bylo to nejmenší. Mnohem užitečnější byla Pippovi tím, že ho metodicky uváděla do intimní znalosti nového zaměstnání. Upozorňovala ho na to, jak se rozlišuje kvalita železa, kalení oceli, různost slitiny a lití; na kterých věcech se více vydělává, které jdou nejvíc na odbyt a které mohou nejvíc uniknout běžným cenám trhu. Vyjmenovávala mu s nejmenšími podrobnostmi a jednu po druhé všecky továrny, s nimiž bylo dobré udržovat obchodní styky, a ty další, kterým se nedoporučovalo důvěřovat. Existovala tajná sdružení, kterým mohl chytrý a odvážný obchodník uniknout; ale byla také další, jimž se bylo naopak nutno podrobit. Například obchod s železem v prutech a s litinou: bylo by bláznovství si myslit, že by bylo lze dostat tyto druhy z první ruky. Monopol obchodu ve velkém a funkci místních rozdělovačů mají bratři Mazzeiovi. Nenašel by se žádný solidní obchod, který by s nimi nebyl spojen zvláštními smlouvami; ale i kdyby se našel způsob, jak překonat tu první překážku? Otevřená válka s Mazzeiovými znamená úpadek do tří nebo do čtyř měsíců. Už se to několikrát stalo.

Pippo naslouchal všecek ohromený. V polostínu prostorného a tmavého krámu se propadal před Irenou do obdivného a údivného mlčení. Cítil, že je ovládán, a uvědomoval si, že objevil ženu zázrak, když to nejméně očekával. Tušil její skrytou energii do té míry, že mu naháněla strach. Byla to věc neuvěřitelná; Irenino chování bylo dále prosté a skromné, jediný její pohyb neprozradil, že je si uvnitř vědoma své síly. Mluvila svým přirozeným a příjemným hlasem, a někdy upadala do rozpaků jako osoba, která si vždycky není jistá sama sebou. Kdyby ji byl někdo zdálky poslouchal a nerozeznával slova, nebyl by si mohl představit, jaké zázračné úsudky pronášela s tou svou tváří slečinky stvořené k frivolnostem.

A tak dny rychle míjely. Pippa lekala představa, že ty dlouhé rozhovory přece jednou, a to velmi rychle skončí, a proto si hrál schválně na hlupáka, aby je prodloužil. Irena naneštěstí v své obdivuhodné trpělivosti tuto hru odhalila a podávala jisté stručné a přesné vysvětlivky, které musil každý člověk nutně pochopit. Tu začal Pippo ukrádat čas určený pro lekce, nechával obchodu a pracně hledal jiné náměty hovoru. Jednoho dne si všiml, že našel, co hledal, aniž na to myslil. Už čtvrt hodiny naslouchala dívka beze slova dychtivě výbuchu jeho tajných trpkostí. Ach tak? Zajímá ji to? Dobrá, to uvidí, kolik toho člověk dovede ze sebe vyvrhnout...

Pippo se mimoděk přiznával k své nenávisti bratra a syna, k celému tomu dramatu bezuzdných žádostivostí, které rozbouřily rodinu Ferramontiovu a postavily ji proti sobě. Nebyly to rozhovory vhodné pro dívčí sluch: ale draly se bezuzdně z Pippových rtů v rozbouření mysli, které si konečně vynutilo průchod. V hloubi krámu, v šedivé temnotě velkých železných kusů, přerušované žlutavými odlesky mosazi a jasnou září vyleštěných nástrojů, se odehrávaly postupně nevylíčitelné scény: drsný Pippův hlas zaplňoval prostor, vybuchoval, burácel se vzteklou divokostí, nad kterou stydla krev v žilách. Ba v svém zaujetí proti otci dokonce ospravedlňoval i darebáctví bratra Maria. Ten starý lakomec si zaslouží něco mnohem horšího: kdyby člověk prošel svět křížem krážem, nenašel by podobného netvora, zrádce vlastní krve. Dal almužnu tří tisíc stříbrňáků synovi, který mu vždycky pomáhal a nikdy ho neošidil o jediný haléř, on, které měl statisíce! Ne, u všech svátých: to nemůže dobře skončit, Pippo by se zbláznil, kdyby se měl vzdát naděje na slavnou pomstu.

Ale Pippo platil draho za podobné překračování míry. Slova mu zmírala na rtech, když zachytil prosebný Irenin pohled a viděl, že se dívka chvěje hrůzou. Začal se plést, protože se náhle propadal do malomyslnosti hanby. Nemohl se spřátelit s názorem, který si musila dívka o něm udělat, a sám se chvěl přemožen pohrdáním nad sebou. Byl by aspoň chtěl, aby se chovala jinak; aby ho uznala za hodna svého hněvu; aby od něho žádala slib, že se polepší. Cítil, že by podstoupil každé pokoření pod podmínkou, že už ji nikdy neuvidí v tomto stavu. Dopadlo to tak, že nemel ani odvahu se omluvit. Odcházel všecek skleslý a bledý a přísahal si, že už jí nikdy neposkytne takovou zahanbující podívanou na vlastní ohavnost.

Ona ani prstem nehnula, aby ho zadržela. Ale když se znova setkali, dovedla mu jako správné děvče říci zahalenými slovy povzbuzující rady, které mu vyvolávaly v srdci podivnou něhu. Oddával se jakési rozkošnické malátnosti. A možná sem tam znova nabýval před tou sladkou a ohleduplnou dívčinou povahou vědomí vlastní nadřazenosti muže, muže silného a drsného; ale jakési neznámé, prudké a magnetické vábení jej strhávalo k tomu, aby si také on hrál s něžnými slovy jako dítě, jako zženštilec a jako hlupák.

Minul měsíc; Pippo se už nemohl nic víc naučit; Carelliovy neměly žádný důvod prodlévat déle v krámě. Jednoho rána oznámila paní Rosa mladému obchodníkovi, že zítra zůstane ona i dcera doma. Odešly asi ve dvě hodiny odpoledne, když byla hodina oběda a srdečně mu přály mnoho štěstí.

Pippo byl tím ohlušen, jako by dostal palicí do hlavy. V noci nespal a v hlavě mu vířilo tisíce myšlenek. Ráno se cítil tak sám, tak zoufalý a tak opuštěný, že mu krám připadal jako protivná díra. Tu mu náhle bleskla hlavou myšlenka: proč by si nevzal Irenu Carelliovou?...

Všecko mu doporučovalo tento krok. Měl šestadvacet let, byl majitelem obchodu, nemohl zůstat svobodný. Žena by mu pomohla, udělala by z něho váženého a vážného měšťana. Mohl si ovšem dělat nároky na věno, které Irena neměla; ale sama měla větší cenu než každé věno. Sama by stačila svými způsoby urozené slečny a svou velkou obratností přivést k rozkvětu obchod a přilákat do něho zákazníky, že by se dal na tom vydělat velký kapitál. Vskutku se musí říci, že staří Carelliovi jsou dvojice hlupáků, že to nepochopili dříve než všichni ostatní.

Nesnáz spočívala v tom zjistit, jestli by Irena přijala za manžela právě jeho. Z této strany na něho útočil opravdový strach bázlivého člověka, který se pokouší o věc výjimečnou. Dívka je sice skromná a dobrá, ale jistě není tak nerozumná, aby nevěděla, že by se mohla dostat mnohem výš, než se stát ženou obchodníka s železem. A z druhé strany jí musela její výchova, její zájmy a její povaha nutně zošklivit představu, že by se měla navěky spojit s člověkem nevychovaným, hrubým a vulgárním. Pippo si kreslil odporný obraz sama sebe; drtilo ho zoufalství. Ale kdepak! Je to hloupost si takové sny jen malovat!

Přesto Pippo na to myslil nepřetržitě tři nebo čtyři nekonečné dny. A nakonec pocítil, že už tu trýzeň déle nevydrží. Začal mít chmurné myšlenky, že zavěsí na hák v krámě smyčku a že do ní strčí krk. Ale tato krajnost mu dala odvahu, která mu chyběla. Jednou v neděli ráno přisel znenadání k starým Carelliovým a oznámil jim, že se zamiloval do Ireny a že touží po tom, aby se dívka stala jeho ženou.

Tvářili se překvapeně a nejistě, bojovali s přáním mu udělat radost a s představou, že by se musili vzdát plánů, o kterých se neurčitě zmiňovali. V každém případě si to musí dobře rozmyslit Irena a také jen ona sama se musí rozhodnout. Oni kromě dobrých rad, jež si vynucuje vážnost případu, dají dcerušce plnou volnost rozhodnout podle nápovědí srdce a rozumu. Není to řeč dobrých přátel a slušných lidí?... Tak tedy: žádali o čas, by si mohli všecko dobře rozmyslit, a tak jako tak panu Ferramontimu děkovali.

A celou záležitost protáhli o dalších šest dní. Ubohý Pippo očividně chřadl, dával kohoutky tomu, kdo chtěl anglický zámek a hřebíky tomu, kdo si přál pilník. Kdyby bývali čekali ještě déle, bylo by došlo k nějakému vážnému neštěstí. Ale na druhou sobotu řekli ano, když jim Pippo písemně zaručil, že se vzdává všech nároků na věno, přítomných nebo budoucích. Sňatek byl uspíšen, došlo k němu za dobu přesně nutnou pro zákonné formality.

III.

I přes Ireninu pomoc nevzkvétalo železářství tak, jak si to Pippo představoval. Chtělo to několik měsíců, než se zisky zdvojnásobily; a když se pak dosáhlo této hranice, stal se rozvoj ještě pomalejší. Pippo snil v svých iluzích zamilovaného kramáře o tom, že s pomocí mladé ženy jeho jmění náhle a hyperbolicky vzroste. Rozčarování ze skutečnosti ho popuzovalo a způsobovalo, že byl nespravedlivý. Tak se vskutku narodil pod špatnou hvězdou? Uvidíte, stačí, aby se on dal do obchodů s železem, a hned přijdou do módy veřeje a závory z tvarohu!

Ireně dalo hodně námahy, než ho uklidnila. S úsměvem mu vyčítala, že si naříká neprávem. Což jejich zisky stále nestoupají? Co víc ještě chce? Mají všecky důvody pro to, aby doufali v budoucnost; ale člověk musí být trpělivý. Trvalé bohatství roste pomalounku ze stříbrňáků, jež se vydělaly v potu tváře a jež zase stříbrňáky plodí a násobí. Zato jmění, které vzniká přes noc, stojí ve vzduchu a lehký vánek je rozptýlí. Ne, nemají důvod si naříkat.

V prvních dnech trávila Irena celé dni v krámě, řídila ve skutečnosti sama celý provoz, radila manželovi a vedla ho ve věcech drobnějších i vážnějších. Potom se objevovala jenom v jistých určených hodinách, aby prováděla celkový dohled. Nástup příručího vynucený vzrůstem práce, osvobodil oba manžele od starosti o drobný prodej a umožnil Pippovi, aby vzal do svých rukou valnou část vrchního řízení! Od té doby se Irena ukazovala jen párkrát za týden, a to na chvilku a znenadání. Vypadala jako zjevení z jiného světa uprostřed kovových předmětů nakupených v regálech, nahromaděných v temných koutech a zaplavujících podlahu vulkanickou drsností velkých železných kusů. Přinášela do prostředí zčernalého prachem zámečnické dílny jakýsi tón elegance, okouzlení úsměvu a zářivost krásy, pod nimiž jako by procital, na ně odpovídal žlutavý třpyt žluté mosazi a bílý třpyt lesklé oceli. Potom zase mizela a zanechávala za sebou lehkou vůni verbeny, kterou vydechovaly její šaty, jakési chvění, jakousi radost, jakousi jemnou opilost, která pronikala lidmi a věcmi.

Pippo sám chtěl, aby se mladá žena vzdálila od krámu. Byl do ní příliš zamilovaný, než aby se snesl dívat, jak stojí za pultem jako tuctová měštka. Nezáleželo mu na tom, že se musí vzdát zisku z tak drahocenné pomoci. Z druhé strany bylo možná toto zřeknutí obratným tahem. Jestliže Ireně vířily v hlavě plány do budoucnosti, neslušelo se, aby byla od nich odváděna starostmi o krám.

Vzal si totiž do hlavy, že se jeho žena obírá ctižádostivými plány na zbohatnutí, které podle něho čekaly jen na příležitost, aby se mohly projevit. Přičítal své mladé ženě skryté kvality a neznámé síly, které nikdo nemohl tušit, neukojitelné žádosti, které nabývaly na síle pod povrchem její něžnosti. Vůbec nepochyboval o jejím úspěchu a o účinnosti prostředků, jichž jednou použije; choval k ní naopak tak slepou důvěru, že se jí ani na nic nevyptával. Omezoval se na to, že čekal, až se dá do práce, čekal s němým klidem a mezitím se stával jejím otrokem, slepě jí sekundoval, kvůli ní zapomínal na všecky tradice lakotnosti a šetrnosti, v kterých vyrostl, a přizpůsoboval se jejím zálibám.

Mladá rodina nedávala ani haléř stranou. Upravila si pohodlný byt ve Via Torre Argentina; měla dvě služebné; nešetřila na šatech, na jídle a na zábavách. Irena proměňovala manžela a dělala z něho přijatelného člověka; ale neuvědomovala si, že ho z určitého hlediska zhoršuje. A vskutku byl-li nenucenější a korektnější, jestliže se jeho rysy zjemňovaly a jeho řeč stávala méně vulgární a méně nevázanou, vedl ho tento vnější lesk k sinalé přetvářce pokrytce. Jeho nenávist k vlastním příbuzným nabývala o tolik na záštiplnosti a na síle, oč ztrácela na brutální zlobě. Ostatně se pořád hromadily nové důvody, aby ten starý jed byl pořád prudčí a smrtelnější: uzavření pekárny na Via del Pellegrino: prodej nemovitostí, který prozrazoval, že starý Ferramonti má v úmyslu se všeho zbavit, řeči, které se dostávaly až na Sant‘Eustachio prostřednictvím povalečů a lidí, kteří do všeho rádi strkají nos, zprávy o plánech mistra Gregoria, jak zatočit s dětmi. Pippo se často sám od podobných myšlenek usilovně odvracel, protože měl strach, že ho doženou k nějakému neprozřetelnému činu. Ale čekal pořád na otcovu smrt jako na příležitost k prudké radosti: na nesmírnou opilost pomstou, o kterou se postará osud.

Irena vypadala, jako by byla přesvědčena o tom, že nic nesvede s tímto manželovým stavem. Smiřovala se s ponurým dramatem vášní a nenávisti, které jim doslova znemožňovalo domácí štěstí. Dosáhla jenom toho, že si z ní Pippo přestal dělat důvěrnici svých výlevů. Chce ji umučit bolestí, hanbou a lítostí? Prosila ho, jako prosíme pánaboha: žádala ho, aby jí ušetřil, prosila o to jako o poslední důkaz lásky, který jí Pippo mohl dát...

Kde mohla, stávala se mladá žena zprostředkovatelkou míru. Například se usilovně snažila zmírnit poklesek manželovy sestry Tety, jakmile jej svatba setřela z očí světa. Pippo měl z toho perfidní radost, když pomyslil na lítost, hanbu a vztek otcův; přesto nedával méně okázale najevo postoj počestného měšťana, uraženého v svých citech důstojnosti, studu a morálky. Bylo to k zbláznění: jeho rodina se rozhodla ochutnat vší možné ostudy! Jemu, Pippovi, zůstávalo jediné uspokojení, že už nemá se svými nic společného. Ne, už nemá žádné příbuzné!...

V podstatě se nedovedl smířit s nesmyslnou volbou Tety. Vážně — úplně ztratila hlavu! Vzdát se úřednickému otrhanci a pohrdnout přitom obchodníkem koloniálním zbožím, který byl plný peněz a nadějí!... Pippo ostatně ani na okamžik nepochyboval, že cílem únosce Paola Furlina nebylo, uvázat si na krk nepůvabnou Tetu, ale že má spadeno na penízky starého pekaře. A mladý železář pociťoval nejasný strach z nového protivníka, s kterým se možná bude musit dnes nebo zítra utkat. Byl v něm nedůvěřivý ostych lidí, kteří taktak dovedou naskládat nejistou a těžkou rukou obchodní dopis, k šejdířským pisálkům.

Spor o Tetino věno, do kterého se Furlin pustil, Pippa rozhodně neuklidnil. Tak tedy úředníček nechce ztratit jediný den? Nebo mu záleží na tom, aby okamžitě Ferramontiům ukázal, že bude pro ně tvrdý oříšek? Panebože, ještě tohle trápení chybělo!... Ale zatímco se Pippo pokoušel být ve střehu, aby mohl případně chránit vlastní zájmy, vyšlo najevo to ubohé narovnání a těch tři tisíce stříbrňáků, které Furlin přijal. Obchodník s železem se s úlevou ušklíbl: ďábel také tentokrát nebyl tak černý, jak se maluje! Je patrno, že se pod slupkou úředníčka Furlina skrývá břídil a hlupák.

Irena využila jeho rozpoložení k tomu, aby odzpívala chvalozpěv na švagra a na švagrovou a aby překvapila manžela jistými, takřka neuvěřitelnými objevy.

„Tvůj švagr a sestra jsou vskutku dobří lidé,“ řekla se svým laskavým úsměvem. „Mají se rádi; žijí slušně a skromně a po nikom nic nechtějí.“

„To se ví, že ty takovým věcem držíš palce,“ poznamenal Pippo.

„Jsou to konečně blízcí příbuzní. Teta bezpochyby vyvedla hloupost; ale panebože! Všichni se můžeme někdy zmýlit, a ty nemáš pravdu, že na ně dále nevražíš. Měli jste k sobě vždycky v rodině nejblíž a zájmy jednoho jsou nadále zájmy také druhého. Měl by ses nad tím trošičku víc zamyslit...“

Dost dlouho váhala. Ale pak se v záchvatu sdílnosti prozradila: nemluví jen tak nazdařbůh, zná Furlinovy, dovede zhodnotit lidi, s kterými se setkává.

„Ty ses s nimi setkala?“ zvolal Pippo ohromen. Nedovedla lhát. Třásla se. Manžel jí musí odpustit, příliš trpí všemi těmi rodinnými neshodami. Ostatně se do toho zapletla i náhoda. Přišla jednou v neděli na návštěvu k paní Rosatiové a nemohla tušit, že se tam sejde s Tetou.

„A pak?“ blekotal Pippo.

„Pak jsme se ještě čtyřikrát nebo pětkrát viděly. Mám vskutku dojem, jako bych byla našla sestru. Věř mi: budeš mít radost, až se usmíříte.“

Vyslovila poslední větu pomalým a tajemným hlasem, kterého užívala, když chtěla přimět manžela, aby ji slepě následoval. A on vskutku nedovedl vzdorovat, protože se domýšlel, že v ženině chování jsou ještě nějaké skryté úmysly. Když jí na tom tolik záleží, proč by on paličatě hrál přitom úlohu necitelného chlapa? Minulost je minulost: dá se to všecko přikrýt kamenem. Jestli Furlinovi přijdou, on jim nepřirazí dveře před nosem.

Po dvou dnech se stalo smíření hotovou věcí. Furlinovi přišli na návštěvu s tváří dvou novomanželů a Irena je přijala stejným způsobem. Za chvíli nato vstoupil do salónu jakoby náhodou Pippo, bratr se sestrou se objali a vyměnili si polibek míru. Paolo Furlin se obratně vyhnul všem narážkám na minulost, prohlásil, že je šťasten, že může srdečně stisknout ruku bratrovi své ženy. Jistě budou dobrými přáteli, měli by si tykat!

„Pokud jde o mne... samozřejmě!“ usmál se Pippo, přemožen láskyplným ovzduším, které kolem vládlo.

„Jsi skvělý kluk!“ prohlásil Paolo Furlin. „Ze srdce si vážím lidí tvého rázu: lidí vážných a obezřetných, kteří umí vydělat peníze a získat si lásku andělské ženy. Takoví sympatičtí chlapci se najdou v obchodě. Mám rád obchod. Jsem úředník, protože to chtěli rodiče a protože jsem neměl odvahu způsobit bolest své matce. Co chcete, vždycky to tak dopadne: nějaké nic rozhodne o vašem osudu. Běh světa!...“

Mluvil pořád sám a nikdy nekončil a nedovoloval ostatním, aby mu odpověděli. Měl nevysychající zásobu frází a hrdelní přízvuk benátského dialektu. Jenom Pippo mu trochu ohromeně naslouchal, zatímco Irena s Tetou seděly na pohovce pro dva a vyměňovaly si ženské důvěrnosti.

Pippo si při tom myslil, že švagr může být docela dobře řádný člověk; ale že přes své dobré vlastnosti pořád vypadá jako pletichář a intrikán. Byla to koneckonců směšná postavička: hubený dlouhán s šedýma očima a vybledlými ryšavými vlasy, který se pořád šklebil a pitvorně gestikuloval.

Ale Pippo cítil, že se v něm znova probouzí temná nedůvěra: viděl v Paolu Furlinovi člověka, který nad něho vyniká rodem, vychováním a jistým druhem zchytralosti. Pořád víc nabýval jistoty, že ten muž není typem člověka, který by z lásky unesl právě dívku druhu Tety. Naplňovalo ho úžasem sestřino chování. Vrtěla se okolo manžela jako zkrocená fena, která kňučí láskou a je hotová skočit na krk člověku, který by ohrožoval pána. Že by jí dal ten prohnaný úředníček napít nějakého nápoje lásky?...

Přesto byl Furlin velmi ceněn a přes svých sedmadvacet let byl už tajemníkem na ministerstvu vnitra. Předpovídali mu skvělou kariéru a čekalo se, že brzy dostane šlechtický titul. Tetin únos mu na chvíli uškodil a dokonce mu hrozilo nebezpečí, že bude přeložen do provinční správy; ale okamžitý sňatek a dobré minulé chování a služba rozptýlily mraky. Už se nemluvilo o jeho nezvedeném kousku, a když na to přece došlo, tu se v něm nacházela příchuť romantiky, která dělala Paola Furlina zajímavým v očích leckterého vysokého úředníka s velkorysými a odvážnými názory. Lidé se pokoušeli poznat hrdinku dobrodružství a přiblížit se jí: připisovaly se jí skryté půvaby a vynikající vlastnosti. Přesto Paolo uváděl jen postupně ženu do společnosti a do kroužku úřednického světa, a tak jí zaručoval bezpečnější a úplnější přijetí; mezitím ji učil s puntičkářskou pečlivostí způsobům, řeči a zvykům, bez kterých se už nemohla obejít. A pokud se jeho týkalo, byl všude náramně oslavován. Trochu si na tom zakládal; mluvil o komturech, o vévodech, senátorech, o poslancích a prokurátorech s ledabylostí a důvěrností člověka, pro kterého je to všecko denní chléb. Býval ceněným společníkem na večírcích; někdy mluvil možná víc, než bylo potřeba; byl ale nevyčerpatelný, pořád měl po ruce nějaký vtip, bohatou zásobu senzačních odhalení, pikantních anekdot, klepů a malých skandálů, při kterých se lidé usmívají a lehounce protestují, ale kterým vždycky rádi nasloucháme. Zkrátka — když se oženil, zřekl se veselého mládeneckého života.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dědictví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.