.

The Bielski Brothers

Autor děkuje Ústavu pro dějiny židovstva (Institute for Jewish Research) YIVO za svolení citovat z jidiš psané autobiografie Tuvji Bělského a nakladatelství University of Chicago Press za svolení citovat z knihy Roberta Poguea Harrisona Forests: The Shadow of Civilization.

Vydáno ve spolupráci s HarperCollins Publishers.

Copyright © Peter Duffy, 2003

Translation © Martin Nový, 2014

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-721-7

ISBN mobi 978-80-7462-732-3

.

Mé matce a mému otci

„Les byl pro nás cosi jako důvěrný přítel. Když bylo nejhůř, mohli jsme zmizet mezi stromy.“

Tuvja Bělskij,

z nepublikovaných pamětí, 1955

„… Lesy představovaly vnější svět, opak domova. Žili v nich vyděděnci, blázni, zamilovaní, zbojníci, poustevníci, svatí, malomocní, partyzáni, uprchlíci, ztroskotanci, pronásledovaní a divoši. Pro takové jinde nebylo místo. Jestliže stáli mimo zákon i společnost, zbýval jim jen les. Avšak les byl děsivě nevyzpytatelné útočiště. Tomu, kdo je přijal, nedovolilo nadlouho zůstat člověkem; mohl se stát jen něčím víc, nebo klesnout níž.“

Robert Pogue Harrison,

z knihy Lesy: stín civilizace, 1992

„Ve srovnání s ghetty jsme si připadali jako v nebi. Uprostřed lesů jsme byli volní. Co dalšího k tomu říct? Měli jsme svobodu.“

Charles Bedzow

PROLOG

„Až umřu, budu slavný.“

Tuvja Bělskij

Třem mužům, bratrům, se podařilo během druhé světové války zachránit stejné množství Židů jako Oskarovi Schindlerovi a současně vytvořit dobře organizovanou partyzánskou skupinu, která zabila stovky nepřátelských vojáků, téměř tolik, kolik jich připravili o život židovští povstalci z varšavského ghetta. Jmenovali se Tuvja, Asael a Zus Bělští. Pro dvanáct set Židů, kteří v červenci 1944 vyšli z běloruských lesů, a pro generace jejich potomků se tito bratři stali legendami, uctívanými hrdiny. Trojici hrdinů však obklopovalo mnoho dalších mužů i žen, tvořících dohromady největší a nejúspěšnější židovskou partyzánskou a záchrannou organizaci v období války. Mnoho neoslavovaných bezejmenných, jež pamětní desky nepřipomínají a o jejichž činech se i po šedesáti letech můžeme dozvědět jen z několika málo knih.

Na příběh Bělských a jejich skupiny jsem narazil zcela náhodně při běžném hledání na internetu. Zachycená zmínka o jakýchsi „lesních Židech“ ihned vzbudila mou zvědavost, jež mě záhy vyslala na badatelskou pouť trvající tři roky. Pouť, během níž jsem poznal některé z těch, jimž bylo dáno uniknout nacistickému vyhlazení, a vyslechl jejich pozoruhodné osudy, leckdy jen několik měsíců, či dokonce týdnů předtím, než opustili tento svět.

Z řady rozhovorů s nimi mně postupně vyplynul obraz života v lesích dnešního západního Běloruska, které Bělským poskytly útočiště před Němci. Dozvěděl jsem se o vesnici, již tam zbudovali, tvořené primitivními obydlími a dílnami. Nakonec jsem 27. června 2001 v doprovodu Leokadie Lankovičové* stanul na okraji největšího z oněch lesů, a dostal tak příležitost si představit, jaký život to asi musel být.

Nezasvěcenému pohled na Nalibocký les** nic zvláštního neodhaluje. Nepůsobí, že by byl svědkem něčeho výjimečného; vypadá jako každý jiný les kdekoli jinde. Přesto opak je pravdou, mezi jeho borovicemi a jedlemi došlo ke skutečně mimořádným projevům odvahy a vynalézavosti.

Když sem Bělského skupina v létě roku 1943 přišla, čítala již ohromujících osm set Židů. O více než rok dříve bratři vybudovali nedaleko od svého domova lesní základnu, na niž se uchýlili jejich četní příbuzní. Tuvja, nejstarší a nejmoudřejší z bratrů, trval na tom, že skupina bude otevřená všem Židům, bez ohledu na věk, pohlaví, zdravotní stav a schopnost bojovat. „Raději zachráním jednu starou židovskou ženu, než abych zabil deset německých vojáků,“ bylo jeho heslo. Pozvolna se tedy přidávali další a další, často obyvatelé židovských ghett, zachránění Bělskými. Stále větší uskupení bojovníků a uprchlíků se pak přesouvalo z lesa do lesa, vždy o krok napřed před Němci.

V srpnu 1943 poslal Hitler do těchto lesů své nejbrutálnější hrdlořezy, kteří měli za úkol Bělské a jejich skupinu do posledního vyhladit. V zoufalém boji o přežití vedli bratři osm set následovníků kilometry bažin za ustavičného doprovodu svistotu kulek a řevu nepřátel. Nakonec dospěli na izolovaný ostrov v samém srdci velkého lesa, kde zůstali v tichosti a bez jídla, dokud nacisté svůj hon na ně nevzdali. Jako zázrakem při dramatickém a bez nadsázky heroickém úniku nikoho neztratili.

Poté trojice bratrů našla bezpečné, suché místo, na němž založili malé lesní městečko. Mělo svou obytnou i tovární čtvrť s dílnami krejčích, ševců, švadlen a tesařů, svou školu pro šedesát dětí, hlavní ulici a náměstí, divadlo a koncertní pódium, jakož i synagogu, dělící se o prostor s koželužnou. A ve výčtu statků nesmí scházet ani velké stádo krav a koní. Vyčerpaným Židům, kteří útěkem z ghett a pracovních táborů o vlásek unikli smrti, osada v lese připadala jako výjev z jiného světa. Byla to úžasná oáza svobody uprostřed nacisty okupované Evropy.

Paní Lankovičová, moje polská průvodkyně, oplývající nakažlivým smíchem a neúnavnou hovorností, mi slíbila, že mě zavede na místo, kde lesní městečko stálo. A skutečně, po delším kodrcání do hloubky lesa pokynula řidiči terénního vozu, aby zastavil. „Tady to bylo,“ řekla jistě, čiperně vystoupila z auta a ukázala ke stromům lemujícím cestu.

Zapomněla na svůj vysoký věk a energicky k nim vykročila, jako by vzpomínkami rázem omládla. Nehledě na hustý podrost rychle došla k prohlubni naplněné dešťovou vodou, jakých bylo v lese plno, a opět sebejistě prohlásila: „Tady stála jedna z jejich zemljanek.“ Prodírala se dále skrz clonu svěšených větví, občas se zastavila, aby si utrhla nějaký z lesních plodů a ukázala na další stopy po obydlích židovských partyzánů. „Když jsem se tu poprvé ocitla, zastavily mě hlídky a nedovolily mi vstoupit do tábora,“ vyprávěla. „Řekla jsem jim, že chci vidět svou kamarádku Sulju. Někoho pro ni poslaly a teprve pak mě pustily dál. Bylo to tu nádherné, připadala jsem si jako v malém Minsku.“

Pokoušel jsem se představit si, jak tyto lesy vypadaly před více než půlstoletím. Jaké bylo vařit v kuchyni, jíž vládl přísně vyhlížející muž v ustavičně zakrvavené zástěře, divoce přebíhající mezi řadou hrnců, v nichž míchal dlouhou dřevěnou vařečkou? O čem si povídali obyvatelé v každé z dřevem zastřešených zemljanek, kteří často pocházeli ze stejné vsi či je spojovalo stejné řemeslo? A jak vůbec dokázal zbrojíř, jehož údery kladivem se mezi stromy rozléhaly od rána do večera, opravovat v primitivních podmínkách již takřka nepoužitelné pušky posbírané po okolí? Stopy partyzánského osídlení a čilého ruchu během těch dlouhých let pozvolna zakryla vegetace, nezbývalo než použít imaginaci podpořenou detailním vyprávěním pamětníků.

Stejně jako partyzánská osada vytratili se po válce i bratři Bělští. Asael vstoupil do Rudé armády a padl na frontě ve Východním Prusku sedm měsíců po odchodu z lesa. Tuvja a Zus přesídlili do Izraele, kde vystřídali řadu manuálních zaměstnání. V polovině padesátých let již oba přebývali ve středostavovské části newyorského Brooklynu se svými rodinami, s manželkami, které poznali během bojů s Němci. Zusovi se vedlo vcelku dobře, stal se majitelem malé spediční firmy a taxislužby, zatímco Tuvja, oslavovaný partyzánský velitel, sedlající bílého koně, se probíjel životem hůře. Jezdil s dodávkou a nebylo pro něj snadné rodinu uživit. Zemřel v roce 1987, jeho bratr Zus jej přežil o osm let. Svou válečnou slávu si do zámoří neodvezli, žili zde jako obyčejní přistěhovalci snažící se dětem zajistit dobrou budoucnost.

Při odkrývání dávno zapomenutých osudů Bělských jsem měl štěstí na spoustu sdílných pamětníků. Hovořil jsem s vdovami, hrdými strážkyněmi jejich památky, se čtvrtým z bratrů Aronem (Bělským) Bellem, tehdy odvážným dvanáctiletým průzkumníkem, a s více než padesáti přeživšími členy skupiny. Pátral jsem po každém dokumentu, vzpomínce a fotografii, jež se k ní vztahovaly. Oslovil jsem také bývalé nežidovské partyzány i vesničany, kteří bratry znali, ať už k nim chovali přízeň či odpor. Podařilo se mi navíc objevit obsáhlý rukopis sepsaný Tuvjou Bělským, o němž jeho vlastní rodina neměla tušení a jenž nikdy nebyl přeložen do angličtiny.

Cesta po stopách bratrů Bělských byla vpravdě napínavé dobrodružství, jež mě proměnilo z nezasvěceného cizince v člena společenství výjimečných lidí, s nimiž jsem navázal silné osobní pouto. Proto když pak došli ke svému nevyhnutelnému konci, cítil jsem velký smutek. Nikoli snad kvůli jedinečnému svědectví, jehož byli nositeli, nýbrž proto, že jsem v nich ztratil skvělé přátele.

Dostalo se mi – možná trochu nezasloužené – cti spatřit místo největšího vítězství bratří Bělských a jeden z nejposvátnějších pomníků druhé světové války. Když jsem zavřel oči a zaposlouchal se do vyprávění pamětníků, viděl jsem lesní osadu zaplněnou lidmi, jež nebyla symbolem smrti Židů, ale naopak jejich života. Místo, které si mnozí z nich zvykli nazývat Jeruzalém.

** Při přepisu jmen Židů, jež autor zmiňuje ve spojení s Bělskými (neboli Bielskými), jsem s ohledem na dobu a místo v zásadě vycházel z jejich ruské podoby. V případě těch, kteří po válce přesídlili do zámoří a jméno si pozměnili, uvádím při první zmínce obě podoby a poté podle kontextu buď jednu, či druhou podobu jména. Poznámka překladatele.

** V polštině, běloruštině, ruštině a ukrajinštině pušča (respektiv puszcza, tedy rozsáhlý, hustý les, prales. Poznámka autora.

PRVNÍ KAPITOLA

OD CARA K VŮDCI

Koncem devatenáctého století se Eliševa a Zusja Bělští, prarodiče Tuvji, Asaela a Zuse, usadili na kousku půdy ve vesničce Stankeviči v Bělorusku, jež v té době bylo součástí carského Ruska. Spíše než vesnice to byl shluk asi tuctu dřevěných domků na kopci v jednom z nejchudších a nejzaostalejších koutů Evropy. Stavení Bělských stálo stranou od ostatních, nížeji ve svahu a na opačném břehu malého jezera, napájeného říčkou. Poloha domu, k němuž přináležel vodní mlýn a dvě stáje, přesně odpovídala separovanému postavení rodiny ve vesnici: Bělští zde byli jediní Židé.

Půdu, kterou obhospodařovali, jim propachtoval zkrachovalý polský aristokrat se zálibou v pití a hazardu. Nedlouho poté, co do vsi přijeli se skrovným majetkem na voze taženém koněm, otevřel si Zusja spolu se svým nejmladším synem Davidem mlynářskou živnost.

Ostatní potomci Eliševy a Zusji byli v té době již v manželském stavu a usazeni ve městech, stojících uvnitř vyhrazeného prostoru, takzvaného Pásu osídlení, táhnoucího se od Baltského k Černému moři, v němž car nařídil všem Židům*** pod svou vládou žít. Vyznavači židovské víry byli v tomto obrovském ghettu terčem diskriminace, nucení se podřizovat neustále se měnícím carským výnosům. Platili vysoké daně, nesměli používat jidiš, svůj jazyk, na veřejnosti a měli rovněž zákaz ucházet se i o ten nejnižší post ve státní správě. Carské restrikce ztěžovaly život Židům i na venkově, ale to Eliševu a Zusju, kteří přirozeně tíhli k půdě, stejně k přestěhování do města nepřimělo.

Nedlouho poté, co rodina přibyla do Stankevičů, car vydal další protižidovské výnosy včetně nařízení, zakazující Židům kupovat, prodávat, spravovat či pronajímat venkovské nemovitosti. Stárnoucí manželský pár tento výnos značně rozrušil, začali se obávat, že budou ze svého domova vyhnáni.

Jejich syn David se s tím však nemínil smířit. Prokázal nezlomnost a odolnost, bez nichž koneckonců nebylo možné pod carskou antisemitskou vládou přežít, a našel způsob, jak rodinu ve Stankevičích udržet. S jedním ze sousedů, Polákem jménem Kušel****, se dohodl, že dům a půdu na něj převede. Nový majitel neměl nic proti pouhému papírovému vlastnictví, a tak Bělští mohli dál vést svou živnost. Napětí a strach z nejisté budoucnosti se však podepsala na Eliševině zdraví. David stále častěji nemocnou matku vodil k různým lékařům, ale žádný jí nedokázal pomoci. Zemřela v nemocnici v litevském Vilniusu.

Na přelomu devatenáctého a dvacátého století se David rozhodl osamostatnit a založit vlastní rodinu. Vzal si Bejlu Mendělavičovou, dceru hokynáře z nedalekých Petrevičů. K otcově radosti převzal jeho živnost a stal se také mlynářem. Zusja, spokojený z příchodu nového pokolení, zemřel v roce 1912. Bejla přivedla na svět čtyři děti: Velvela, Tuvju, Tajbe a Asaela; páté – chlapec – bylo v té době na cestě. Na počest Davidova otce pak dostalo jméno Zusja, říkalo se mu také Zissel nebo Zus.

Děti se narodily do prosté rolnické rodiny, dlouho před zavedením elektřiny a vodovodu. Jejich Bělorusko, po staletí střídavě ovládané svými většími sousedy Ruskem, Polskem a Litvou, byl svět jednoduchých dřevěných domků s doškovými střechami, v němž nejcennější majetek představoval kůň a povoz. Jak roky ubíhaly, počet chovaných domácích zvířat rostl. Kromě několika koňů rodina chovala krávy a ovce; byla soběstačná, všechno jídlo na stole pocházelo z vlastních zdrojů. Rodiče obývali jednu místnost, děti se dělily o zbylý prostor. Obvykle jich několik spalo v jedné posteli, jen v létě, unavené po dlouhém pracovním dni, si ustlaly na slámě ve stodole.

Úroveň vzdělání byla u každého z dětí jiná, většinou však v náboženské i světské škole příliš daleko nedošly. David někdy najal domácího učitele, jindy dítě poslal k příbuzným do Novogrudoku, nejbližšího města s početnou židovskou populací, aby docházelo do tamních škol. Nejbližší synagoga stála také v tomto městě, vzdáleném od Stankevičů patnáct kilometrů. Povozem trvala cesta tři hodiny, což Bělským značně ztěžovalo pravidelné návštěvy bohoslužby. Našli proto schůdnější řešení: o šabatu a dalších svátcích začali docházet do domu Dzencelských (Dziencielských) ve dva kilometry vzdálené vsi Bolšaja Izva, jenž se stal jejich stánkem božím. Stejně jako Bělští provozovali Dzencelští mlýn a byli jedinou židovskou rodinou v obci.

Čas od času se David ujal vedení modlitby a četl ze svitku Tóry, který vlastnili jeho hostitelé. Neoplýval velkým vzděláním, ale měl melodický hlas a cit pro svaté texty.

Děti postupně ovládly všechny místní jazyky – běloruštinu, ruštinu a polštinu –, jimiž hovořily zcela plynně, což se o většině běloruských Židů žijících ve městech říci nedalo. Vděčily za to Davidově živnosti, jež vyžadovala ustavičný kontakt se sousedy, pravoslavnými Bělorusy a katolickými Poláky. Vědom si toho, že on a jeho rodina jsou izolovaní Židé, žijící v době, k níž násilný antisemitismus běžně patřil, vypěstoval si smířlivou povahu, jež mu velela důsledně se vyhýbat konfrontaci.

Když se například objevili carští úředníci s obviněním, že Bělští obhospodařují půdu v rozporu s carským nařízením, David a Bejla je pozvali ke svému stolu. Nabídli hostům jídlo a napájeli je alkoholem tak dlouho, dokud opilí zase nevyklopýtali ven a neodjeli z vesnice, aniž by sepsali patřičnou úřední zprávu. A když k nim jindy vtrhli bandité a dožadovali se peněz a majetku, zachovali se manželé docela stejně. Vlídně je vyzvali, aby usedli ke stolu, a postavili na něj pár lahví své nejlepší vodky…

Ne, David Bělskij nebyl bojovník.

Během prvního roku první světové války, kdy Davidovi chlapci stále ještě neměli věk na to, aby byli odvedeni do carské armády, se Rusko muselo postavit vpádu německých vojsk. Pro obyvatele kraje, v němž Bělští žili, to byla předzvěst začátek příštích šesti bouřlivých let. Agresor, jako mnozí před ním, zvolil nejkratší cestu k ruské metropoli, tedy přímo středem Běloruska. A tak se oblast okolo Stankevičů v roce 1915 během německé letní ofenzivy proměnila v okupační zónu.

Brzy se ukázalo, že Němci nebudou vůči židovské populaci tak tvrdí jako Romanovci. Nejen, že zrušili platnost antisemitských nařízení cara Mikuláše II., který vykázal okolo půl milionu Židů z jejich půdy, protože měl pochybnosti o jejich poddanské věrnosti, ale dokonce přišli s proklamací přátelství.

Nedaleko domu Bělských si skupina německých vojáků v opuštěném velkém stavení zřídila předsunuté stanoviště. Sotva desetiletý Tuvja se s nimi rychle spřátelil a každý den chodil za nimi, místo aby trávil čas nezáživným učením. Němci, potěšeni jeho zájmem, mu dávali cigarety pro otce a někdy i kousek čerstvé zvěřiny. „Neptal jsem se, jestli to bylo nebo nebylo košer,“ vzpomínal později, „byla prostě válka.“ Navštěvoval vojáky po celé dva roky, dost dlouho na to, aby se naučil velmi dobře německy.

Velká válka***** vnesla do Ruska masový rozklad a bídu. Dělníci sotva přežívali z ubohých mezd, vojáci utíkali před krvavou lázní na frontě a rolníci stěží uživili sami sebe. Zima roku 1916, jedna z nejkrutějších v ruské historii, celkovou mizérii jen posílila. Navzdory situaci se dokázali Bělští díky svému mlýnu vyhnout strádání, protože lidé mouku stále potřebovali. A často jim platili tím jediným, co vlastnili: pšenicí, žitem nebo kukuřicí. Proto také rodina stále měla co jíst, ať se dělo cokoli.

Bída, jež rozlehlé impérium tvrdě zasáhla, nakonec vedla k občanským nepokojům, vystupňovaným až k revoluci. V únoru 1917 car abdikoval, moc převzala Prozatímní vláda, slibující demokratické reformy.****** Nevedla si však o mnoho lépe než car. Ještě v témže roce, dvacátého pátého října (sedmého listopadu), nestabilní vládu svrhli bolševici, vedení sedmačtyřicetiletým Vladimirem Iljičem Uljanovem, jenž přijal nové příjmení Lenin a který využil dramatických změn k nastolení jím vysněné diktatury proletariátu.

Bolševici, neochotní pokračovat ve válce, požádali Německo o příměří. Žádost vyústila v Brestlitevský mír, smlouvu podepsanou 3. března 1918. Výměnou za mír se Lenin vzdal značné části území bývalé monarchie včetně Běloruska, jež dostala do správy Němci kontrolovaná polská vláda. V nové situaci viděli příležitost političtí vůdci v Minsku, kteří se rozhodli smlouvu ignorovat, a 25. března 1918 vyhlásili „svobodný a nezávislý stát“. Historicky první státní útvar Bělorusů však neměl dlouhého trvání. Poté, co mocnosti Dohody na podzim téhož roku přiměly Německo uznat porážku, odvolal Lenin platnost Brestlitevského míru a nezávislost Běloruska odmítl. Vytvořil z něj Běloruskou sovětskou socialistickou republiku a v lednu 1919 ji začlenil do nově se rodícího nástupce carského Ruska, Sovětského svazu.

„Ne tak rychle,“ říkali nesouhlasně Poláci, kteří na troskách předválečného uspořádání začali po více než sto letech znovu budovat svůj stát. „Opilí vínem svobody“, jak se vyjádřil jeden státník, zatoužili na východě po Bělorusku, Litvě, Haliči a Ukrajině, tedy územích, jež před staletími náležela Polsku. Bělorusko dlouho bývalo domovem bohatých polských vlastníků půdy, majetné šlechty v chudé zemi, a ta chtěla chtěla svá panství zpět.

Pod velením maršála Józefa Piłsudského, který strávil závěr první světové války v německém vězení, protože odmítl přísahat věrnost císaři, polská vojska vstoupila v roce 1919 a na začátku roku 1920 do Běloruska a části Litvy. Obsazení obou území jim nečinilo větší potíže, jelikož Rudá armáda byla zaměstnána občanskou válkou dále na východě. Hlavní město Běloruska Minsk Poláci obsadili v srpnu 1919.

Polsko-sovětská válka se odehrávala v oblastech s velkou židovskou populací. Většina Židů zůstala neutrální, což Poláky popudilo a v několika městech je dovedlo i k rozpoutání pogromů. Bělští rovněž nejevili zájem připojit se k jedné ze stran, a to ani když tvrdé boje začaly zuřit kolem Stankevičů. Na oplátku jim bolševici zkonfiskovali koně a povoz, s čímž se Tuvja nemínil smířit. Rozhodl se získat rodinný majetek zpět a šest týdnů pracoval pro Rusy jako polský tlumočník, dokud se nemohl s koněm a povozem vrátit domů.

Po úspěchu na severu se Piłsudského legie, jak se říkalo jeho vojskům, vydaly na jih a v květnu 1920 dobyly ukrajinský Kyjev. Rudá armáda však mezitím dokonala obrat v občanské válce a uvolnila si ruce pro boj s Poláky. Ti byli brzy nuceni vzdorovat mohutnému protiútoku rudoarmejců, kteří jim dovolili držet Kyjev jen necelý měsíc a během šesti týdnů je zahnali až k branám Varšavy. Lenin si mnul ruce a těšil se na vývoz bolševické revoluce do střední Evropy. Ale Piłsudski ještě nebyl poražen. Jeho přeskupená vojska udeřila na útočící bolševiky z jihu, vnesla do jejich řad chaos, a přinutila tak Lenina usednout k jednacímu stolu. Piłsudského triumf poté vešel do dějin jako „zázrak na Visle“.

Po dlouhých měsících vyjednávání byl 18. března 1921 podepsán Rižský mír. Smlouva přivtělila západní Bělorusko k nově konstituované Druhé polské republice, jejíž součástí se stala i domovská vesnice Bělských.

Byla to zvláštní doba, během níž se Stankeviči zdály být daleko od vší vřavy a dějinných změn. Telegrafní spojení mnohdy nefungovalo ani mezi velkými městy a noviny, které přišly na venkov, obvykle skončily rozřezány na proužky jako cigaretové papírky. Bělští byli od okolního světa izolováni, ale nestěžovali si. Nepotřebovali o něm vědět. Noví vládci se na Židy dívali stejně jako ti předešlí – nevraživě a podezřívavě. Takže vlastně nic nového

V těchto dramatických válečných letech se Davidovi Bělskému podařilo vyvázat z formálního partnerství se svým polským sousedem Kušelem a převést mlýn a pozemek zpět na své jméno. S pomocí manželky a dětí rozšířil živnost a začal dodávat zákazníkům v Novogrudoku a třicet kilometrů vzdálené Lidě. Sousedé uznale pokyvovali hlavami nad jeho přičinlivostí a mnozí z nich považovali Bělské bezmála za místní boháče. Ne že by snad jimi skutečně byli, ale rozhodně se jim dařilo lépe než okolním chudým venkovanům.

„V naší vsi jsme měli také mlýn, ale zdaleka nebyl jako ten jejich,“ vzpomínala Běloruska Marija Něstorová, jež se narodila v roce 1911 a vyrostla nedaleko Stankevičů. „Oni provozovali opravdový mlýn, vědělo se o něm v celém okolí.“

Bejla Bělská, srdečná, upřímná žena, která byla otevřenější a společenštější než její manžel, přiváděla na svět potomky v pravidelném odstupu. Mezi lety 1912 a 1921 porodila další čtyři děti, tři chlapce – z nichž jeden zemřel krátce po narození – a děvčátko, v pořadí druhé.

Starší děti mezitím dospěly do puberty. Nejstarší Velvel se projevoval jako vážný mladík ponořený do studia, zatímco Tuvja, narozený v roce 1906, měl mnohem dobrodružnější a bojovnější povahu. Na rozdíl od svého otce nebyl ochoten mávnout rukou nad urážkami ze strany hrubých venkovanů, libujících si v napadání a trýznění těch, kteří odkryli jakoukoli slabost.

Když nějací místní sedláci ukradli Bělským část uskladněného sena, nebojácný Tuvja šel za nimi a dožadoval se jeho navrácení. „Běž domů,“ odpověděl jeden ze sedláků, „nebo ti dáme co proto.“

Dospívající chlapec se vrátil domů, rozzlobený a ponížený. „Byl jsem sám a nechtěl jsem ztropit rozruch,“ vysvětloval Velvelovi, co se přihodilo. Jeho starší bratr jen pokrčil rameny, ne tak ale Asael a Zus, první o dva roky, druhý o šest let mladší než Tuvja. Všechny tři chování sousedů notně dopálilo a byli připraveni si s nimi vyřídit účty.

Vyzbrojili se kosami a vyrazili na válečnou výpravu. Po ostré hádce se zloději se jeden z bratrů po nich ohnal kosou. Minul, částečně proto, že cíl jeho útoku se lekl a uskočil, načež i se svými kumpány utekl.

Později se ukázalo, že sedlák, který měl v pronájmu část půdy Bělských, kradl seno také. A Tuvja opět neváhal ihned zjednat nápravu. Znovu vyzbrojen kosou se postavil pachateli špatného skutku, třímajícímu v rukou tentýž nástroj, a jeho čtyřem společníkům. „Zmiz odsud, nebo tě zabiju!“ křikl na něj sedlák.

Tuvja se však nenechal zastrašit, povalil protivníka na zem a bušil do něho pěstmi.

Čtveřice sedlákových kumpánů stála opodál a jen se smála. „Vida, jeden mladý Židáček si poradil s lumpem, kterého se bála celá vesnice,“ řekl jeden z nich.

Bělští vyhráli, od toho dne se jejich sena nikdo už ani nedotkl. Tuvja si vydobyl pověst zuřivce, jemuž je lepší se klidit z cesty. Byla to první jiskra toho, co později nazval „židovskou hrdostí“.

Nová oblastní správa pokračovala v postoji svých stejně antisemitských předchůdců prakticky beze změn. Institucionalizovaný antisemitismus tedy přetrvával dál. Židé byli zatíženi sankční daní a měli omezený přístup k poskytování odborných služeb.

Striktní kvótní systém bránil většině Židů studovat na univerzitách a ti, jimž to umožnil, museli v posluchárnách sedávat odloučeně ve zvláštních lavicích. (Nejeden z nich pak na protest raději stál.)

Židovští řemeslníci, kteří tvořili většinu tohoto stavu v zemi, byli nuceni podstoupit diskriminační prověrkovou zkoušku z polštiny, přestože jejich primárním a často jediným jazykem byl jidiš.

Avšak v některých směrech byl život přece jen lepší než za cara. Židovským politickým, kulturním, náboženským a vzdělávacím organizacím a spolkům se dostávalo větší svobody než pod vládou absolutistického panovníka. To se odrazilo i na rozkvětu židovské obce v Novogrudoku, v němž sídlila již od šestnáctého století.

Mojžíšovi následovníci ve zdejší diaspoře museli během staletí čelit bezpočtu těžkých zkoušek včetně snahy litevského krále*******, vládnoucího zemi od poloviny šestnáctého století, vyhnat židovské obyvatele Novogrudoku do ghetta na periferii města. Stávali se rovněž terčem okupačních armád jako například v roce 1655 po vypuknutí rusko-polské války. V průběhu čtyř válečných let bylo město každou z bojujících stran dvakrát obsazeno a při té příležitosti vypleněno a zpustošeno.

V osmnáctém století se situace novogrudských Židů pod polskou vládou zhoršila. Úsilí městské správy vyřadit je z ekonomického života způsobilo další propad do chudoby. Nástup cara v roce 1795 židovské populaci existenci nijak neulehčil. Přesto obec početně rostla a z jejího středu vzešlo několik respektovaných učenců. Patřil k nim i rabín Jechiel Michl Epštejn, autor ceněných textů o židovském právu, považovaný za jednoho z nejvýznamnějších rabínů působících na území Ruska. Oděný v hedvábném kabátu a se štrajmlem, širokým kloboukem s kožešinovým lemem, na hlavě vyzařoval rabín Epštejn vznešenost a autoritu monarchy, když po sobotní bohoslužbě vycházel ze synagogy v čele svých souvěrců. „Pokaždé, když jej spatřím, mé srdce se dme pýchou,“ napsal jeho současník.

V roce 1896 otevřel rabín Josef Juzl Horovic, jedna z vůdčích postav ortodoxního hnutí kladoucího důraz na mravnost, v Novogrudoku ješivu, židovskou školu vyššího vzdělání. Byl zakladatelem takzvané novogrudské školy musarského hnutí. ******** Kromě pečlivého studia svatých textů se jeho žáci učili zvládat s klidem a důstojností nepříjemné situace na veřejnosti. Kráčeli například ve starých hadrech vedle dobře oblečených lidí, nastupovali do vlaku bez peněz na jízdenku nebo se neočekávaným způsobem zapojovali do pouličních debat – to vše proto, aby v sobě vypěstovali schopnost povznést se nad posměch okolí. Horovic věřil, že pokud se jeho svěřenci zbaví pout marnivosti a pýchy, budou schopni mnohem lépe prosazovat svou představu judaismu. Žáci rabína Juzla byli tak oddaní studiu, že je bylo možné slyšet až do časného rána zpívat svaté texty.

Když začali malí Bělští jezdit do Novogrudoku, tvořili Židé přes polovinu jeho obyvatel, mezi obchodníky, řemeslníky a hokynáři měli dokonce většinu. Jejich krámy a dílny lemovaly tržiště, staré dlážděné náměstí uprostřed města, rozkládající se na jednom z jeho nejvyšších bodů poblíž ruin středověkého hradu. (Postupně až sedmivěžové opevnění odolalo nájezdům Řádu německých rytířů i obléhání Tatarů, teprve Švédové v roce 1706 zničení hradu dokonali.) V tržní dny, které připadaly na pondělí a čtvrtek, se Židé i gójové sjížděli z okolí do města, aby na trhu nakoupili a prodali zboží všeho druhu.

„Sedláci přiváželi máslo, brambory, mouku, ovoce a zeleninu,“ vyprávěla Sonya Oshmanová (Soňa Ošmanová), rodačka z Novogrudoku. „Nabízelo se vše, co země dala. Scházely se tu hlavně ženy, hospodyně a selky, jejichž muži byli přes den v plné práci.“

„Jako děti jsme trhy milovaly,“ vzpomínal Morris Schuster, jenž se v Novogrudoku rovněž narodil. „Byl to svátek prohlížet si pohromadě vystavené krásné čerstvé plody – maliny, jahody a ostružiny, nasbírané v lese. Vše čistě přírodní, nic umělého. A to máslo a chléb!“

Většina domů ve městě byla vlhká přízemní stavení, v nichž se svítilo svíčkami či petrolejkami. Teplo uvnitř pak během chladných zimních nocí zajišťovala kamna na dřevo. Vodu, přinášenou nosiči ve vědrech, brali obyvatelé ze studní, různě rozmístěných po městě. Stejně jako vodovod neexistoval v domech ani záchod, vykonat potřebu se chodilo ven na latrínu.

V roce 1921, kdy se město stalo součástí polského státu, se mohlo pochlubit hned několika synagogami, situovanými hlavně v blízkosti tržiště na místě tehdy zvaném Synagogální náměstí. Řezníci, krejčí, ševci a obchodníci tak měli po ruce svou šul, svou malou svatyni a místo učení. Největší z božích stánků byla Stará synagoga, která pojala několik stovek lidí, ovšem bohoslužby se v ní konaly pouze o šabatu. Další svatyně, zvaná Studená synagoga, protože se v ní netopilo, proslula zase přítomností duchů. Děti se bály po setmění chodit kolem a její správce každé ráno předtím, než vstoupil, musel třikrát hlasitě zabušit na dveře a zvolat: „Vy mrtví zde, odeberte se opět k odpočinku!“

Větší tolerance nových vládců vůči židovské populaci byla živnou půdou pro vzestup sionismu, postupně sílícího hnutí, jež prosazovalo myšlenku návratu Židů do Izraele********. Místní sionisté se dělili do několika frakcí, často propojených s mládežnickými skupinami. Kromě nich ve městě působila směs náboženských skupin, z nichž některé se stavěly proti sionistům, a sekulárních spolků, zčásti hlásajících socialismus coby cestu k lepšímu životu pro všechny Židy.

Větší míra svobody vedla také k založení světských vzdělávacích center, rychle vznikajících po celém, nyní již polském kraji. V Novogrudoku patřila k nejznámějším sionisticky zaměřená škola sdružení Tarbut, jejímž vyučovacím jazykem byla hebrejština, zbavená dřívější posvátnosti a přenesená do každodenního života. Mnoho mladých Židů navštěvovalo polské státní školy, které na rozdíl od židovských světských a náboženských škol svým žákům neúčtovaly školné. Pouze menšímu okruhu jedinců se poštěstilo docházet do výběrové střední školy, nesoucí své jméno po největším novogrudském rodákovi, slavném polském básníkovi a spisovateli Adamu Mickiewiczovi. Výlučnost jejích studentů podtrhovala navíc elegantní černá uniforma s odznakem vyšitým na pravém rukávu.

Zmíněná větší míra svobody se bohužel do životní úrovně židovského obyvatelstva nijak nepromítla. Když polské orgány na začátku dvacátých let zmírnily původní cestovní omezení, objevila se v Novogrudoku řada cizinců a mnozí z nich byli otřeseni chudobou, s níž se setkali. Rodáci, usazení ve svých nových vlastech, se proto rozhodli pomoci. Patřil k nim i Alexander Harkavy, newyorský spisovatel a lingvista, který do jidiš přeložil Dona Quijota a další klasická díla. Ten prostřednictvím Novogrudské synagogy v Lower East Side na Manhattanu, do níž docházelo na čtyři tisíce židovských emigrantů pocházejících z Novogrudoku, vyzval ke sbírce pro „nebohé, zbídačené, pronásledované a utlačované“ souvěrce v jejich rodném městě. Nakonec se podařilo vybrat více než čtyřicet tisíc dolarů, jež městu pomohly postavit nové veřejné budovy včetně sirotčince, vývařovny a knihovny.

Zhruba desetitisícovou městskou populaci formovali vedle Židů také Poláci, kteří představovali vedoucí, majetnou třídu (mnoho z nich se do oblasti přistěhovalo na popud vlády ve snaze zvýšit zde procentní zastoupení polského obyvatelstva), Bělorusové tvořící dělnickou třídu a několik set muslimských Tatarů. I přes nemalý počet gójů reprezentoval Novogrudok v dvacátých a třicátých letech rušné centrum zejména židovského života a kultury, ostatně jako po velkou část své historie. Jak vzpomínal jeden z jeho někdejších obyvatel, s každým šabatem město pokorně ztichlo. A ten sváteční klid, jenž se všude rozhostil, respektovali dokonce i jinověrci.

Po nástupu polské vlády Bejla přivedla na svět poslední dva potomky z celkových dvanácti – Jakova v roce 1924 a Arona o šest let později. Starší děti, pokud se nemusely věnovat svým povinnostem ve mlýně, sáhly po nových možnostech, jež jim město nabízelo. Přestože novogrudští Židé zdaleka nežili v nadbytku, byli pro ně Bělští stále chudí venkovští souvěrci. Zus pět let navštěvoval školu Tarbutu a několikrát se zúčastnil shromáždění Bejtaru, mládežnické skupiny spojené s militantním křídlem sionistického hnutí. Tuvja se zas připojil k organizaci Mizrachi, sdružující náboženské sionisty, a krátce vážně uvažoval o tom, že odejde do Palestiny. Když ho však jeden z členů Mizrachi uviděl, jak o šabatu kouří cigaretu, byl požádán, aby jejich řady opustil.

Většina sourozenců Bělských, ač jinak velmi hrdá na svůj židovský původ, nechovala vůči ortodoxním pravidlům žádoucí respekt. David a Bejla vedli košer domácnost, což však chlapcům nebránilo v tom, aby si nezřídka neschovali ve stáji kus slaniny a nepochutnali si na ní, když rodiče zrovna nebyli v dohledu. Jeden z Davidových starších bratrů, ultraortodoxní Žid, se zděsil z toho, jak málo se Bělští odlišovali od svých gójských sousedů. „Svěř mi jedno ze svých dětí, a já z něj udělám opravdového Žida,“ řekl Davidovi. Ten souhlasil a dal bratrovi do péče jednoho ze svých mladších synů. Jošua, jak se jmenoval, odešel tedy se strýcem do Novogrudoku, kde se mu nejprve ze všeho dostalo důkladné ortodoxní náboženské výchovy. Poté byl poslán do nejlepších rabínských škol a ve dvaadvaceti letech se stal rabínem.

V roce 1927 zatoužil Tuvja jako mnozí v jeho věku rovněž poznat svět. Jedenadvacetiletý mladík, urostlý a pohledný, chtěl vidět víc než jen bezprostřední okolí své rodné vsi. Nechal se tedy odvést do polské armády a v řadách 30. pěšího praporu******** sloužil ve Varšavě, staronové kosmopolitní metropoli druhé polské republiky. Po šesti měsících služby se natolik osvědčil, že mu byl svěřen výcvik nováčků.

Ve Varšavě se ovšem znovu střetl s antisemitismem, před nímž ze Stankevičů utekl. Jednou se zeptal kuchaře, zda by mu na chleba namazal trochu kuřecího tuku, a ten automaticky opáčil: „Mazej odsud, prašivý Žide!“ Tuvja po něm bez dlouhého přemýšlení pravačkou chňapl a levačkou jej udeřil. Pak ho srazil na stůl a v návalu hněvu popadl velký nůž, který ale nakonec raději odložil. Místo něj vzal židli a mrštil jí přímo do tváře drzého vojáka.

Po dvoutýdenním pobytu v nemocnici kuchaři poněkud otrnulo, a jakmile Tuvju spatřil, znovu jej popíchl: „Pamatuj si, Žide, až si tě podám, skončíš bradou vzhůru.“

„Zkus mi to říct ještě jednou,“ odvětil mu chladně Tuvja, „a pohřbím tě zaživa.“

Incident mezi oběma vojáky se stal předmětem pečlivého vyšetřování. Před velitelem se pak Tuvja obratně hájil tím, že je na službu v armádě a připravenost bránit vlast patřičně hrdý a že se tedy kuchařovy urážky nedotkly pouze jeho, ale i celé polské armády. „Vždy budu bránit čest své uniformy,“ řekl pevně nadřízenému. Celá věc byla smetena ze stolu, aniž by se dočkal nějakého trestu.

Po dvou letech jinak klidné služby se vrátil domů v hodnosti desátníka. Nějakou dobu zvažoval možnosti, než se rozhodl usadit. S pomocí prostředníka si našel ženu jménem Rivka a přestěhoval se ze Stankevičů do Subotniků********, vesnice vzdálené asi padesát kilometrů severně. „Jestli byla hezká? Nebudu lhát, žádná velká krasavice to nebyla,“ vzpomínal později Tuvja. Ale její rodina měla velký prosperující obchod, největší v okolí. Z Tuvji se náhle stal vážený obchodník. Byl to sňatek z rozumu, láska v něm žádnou roli nehrála. „Myslel jsem hlavně na sebe, na svůj prospěch,“ přiznal.

Podobně jako předtím armáda, i manželství mu otevřelo dveře do většího světa. Jezdil často obchodně do Vilniusu, velkého židovského centra, přezdívaného též litevský Jeruzalém. Z jedné takové cesty si přivezl radiopřijímač, vůbec první ve vsi. Manželé u něj pravidelně sedávali spolu se sousedy a poslouchali vysílání z Moskvy, Berlína a Varšavy. Nejenže Tuvja běžně četl několikeré noviny v různých jazycích, byl to také výborný vypravěč, jenž na starých talmudických příbězích ilustroval aktuální dění a dilemata. Pohledný syn skromného mlynáře, kterého někteří nazvali „Clarkem Gablem Bělských“, oplýval podmanivým charismatem a zvídavou myslí, jakož i rozhledem a kultivovaností, jež nekorespondovaly s jeho chudým vesnickým původem. Vzbuzoval dojem moudrého, světaznalého muže, hluboce ponořeného do problémů, jež život přináší. Každému, kdo se s ním setkal, připadalo, že byl zrozen k něčemu většímu než jen k vedení obchodu v zapadlé vsi.

V průběhu první poloviny třicátých let se věci ve Stankevičích začaly měnit. Bělským se dařilo natolik dobře, že si mohli dovolit najmout posluhovačku a pomocníka do mlýna. Pomocník, světlovlasý zarostlý Bělorus, se jmenoval Adolf Stišok. Se svými zaměstnavateli se časem sžil a naučil se jejich jazyk, jidiš.

Bez Tuvji zůstala hlavní tíha odpovědnosti za hospodářství, rozšířené o dva další mlýny v sousedních vsích, na Asaelovi. Pomáhal mu s ním o čtyři roky mladší Zus, jenž byl se svou prudkou povahou opakem mírného Asaela.

Jejich otec David – podle vzpomínek vesničanů již chodící v té době o holi – se mezitím odebral na částečný odpočinek. Část starších sourozenců také opustila rodný dům a vydala se jinam, jako například Velvel, který s dalším z bratrů zamířil do Ameriky. Jedna ze sester zas většinu roku trávila na studiích ve Vilniusu. Mladší děti dospívaly v docela jiné domácnosti, než jakou poznali jejich starší sourozenci. Role hlavy rodiny se stále více ujímal rozumný a praktický Asael, opírající se o přirozenou autoritu. Stal se vzorem zvláště pro malého Arona, bezpochyby i proto, že mezi oběma bratry byl více než dvacetiletý věkový rozdíl. Poté, co jednou Aron utekl ze školy, nedostal za vyučenou od otce, nýbrž od staršího bratra. A nikdo se tomu nedivil. Asael vůbec v otcovských povinnostech za Davida často zaskakoval. Stejné to bylo i v případě vdavek Tajbe. Když jeho sestra oznámila, že si chce vzít nápadníka z rodiny Dzencelských, po desítky let nejbližších židovských sousedů Bělských ze vsi Bolšaja Izva, dohodl s ženichovým otcem výši věna.

V Aronových očích byl jednoznačně hlavou rodiny Asael. To on se staral o celé hospodářství, najímal výpomoc na léto a na všechno dohlížel. Zkrátka pečoval o rodinu v každém směru.

Asael, jehož charakterizovalo černé husté obočí klenoucí se pod širokým čelem, spravoval rovněž rodinné finance. Připravoval se tak na převzetí mlýnu po otci. Jelikož neměl žádnou účetnickou průpravu, přizval si na pomoc mladičkou Chaju Dzencelskou, velmi chytrou, hovornou a navíc politicky aktivní dívku. Během vysedávání nad účetními knihami Asael snadno propadl jejímu kouzlu a zamiloval se do ní. O šest mladší tmavovlasá Chaja ale jeho lásku neopětovala. Vzdělané dívce jejího ražení – přitahované idejemi v Polsku zakázané komunistické strany – prostý sedlák Asael neimponoval.

„Zamiloval se do mě, jenže já měla oči pro někoho jiného,“ vzpomínala Chaja, nejmladší z jedenácti dětí. „Žil v Novogrudoku, byl jiný než Asael a také mnohem inteligentnější. To, že jsme se s Asaelem dlouho znali, že jsme vedle sebe vyrůstali, pro mě tehdy vůbec nic neznamenalo.“

Přitom na nezájem místních dívek si Asael rozhodně nemohl stěžovat – stačilo si vybrat. Rád chodil na tancovačky, na nichž občas hrál pomocník Bělských Adolf Stišok, nadaný hráč na akordeon. Gójští sousedé si Asaela pamatovali jako zdrženlivého muže, který se dokázal proměnit v temperamentního tanečníka a dobře se bavit. V takových chvílích se mu nijak nepříčilo začínat si s nežidovskými dívkami, čímž své rodiče vyváděl z míry.

Jestliže se Asael vyznačoval srdečností, laskavostí a oddaností, pak Zus byl popudlivý a divoký. Měl hluboký, dynamický hlas, bujarý smích a po otci i slavíka v hrdle, jehož po pár skleničkách s oblibou probouzel k životu. Avšak na rozdíl od nekonfliktního Davida pro ránu nešel daleko – když ho někdo vyprovokoval, nejdříve udeřil a pak se ptal.

Tuvjova nepřítomnost učinila z Asaela a Zuse, kteří si i přes rozdílnost povah byli velmi blízcí, hlavní ochránce domu a půdy. Jejich pohled na svět byl černobílý – přátelům zachovávali neotřesitelnou věrnost, vůči nepřátelům znali pouze nesmiřitelnost. Podobně jako jejich starší bratr, ani oni se nezdráhali zasáhnout proti každému, kdo by chtěl rodině jakkoli uškodit.

Jednou se vesničan, který Bělským půjčil peníze, objevil opilý na jejich prahu a dožadoval se okamžité splacení půjčky. „Jestli mi peníze hned teď nevrátíš,“ začal vyhrožovat Davidovi, „rozsekám tě na kousky!“ Zus, tehdy ještě dospívající chlapec, vyběhl z vedlejší místnosti a okamžitě se do mnohem staršího muže, známého výtržníka z Velké Izvy********, pustil. Kdyby se do věci nevložil David, určitě by došlo na pěstní souboj. Po jiném konfliktu, tentokrát v obchodě, byl Zus poté, co potrestal autora antisemitské nadávky ranou pěstí, dokonce zatčen. Na policistu, který ho zatýkal, vykřikoval, že mu „ubalí, až se posere“, čímž si zadělal na další problémy. Výsledkem byly dva týdny vězení, jež však podle svých slov snášel vcelku lehce, neboť prý s ostatními spoluvězni celé dny jen hráli karty.

Jiný muž, s nímž se David dostal do sporu, pro změnu vyhrožoval poškozením stavidla mlýnského náhonu. Ve chvíli, kdy se se sekerou v ruce blížil ke stavidlu, přiskočil k němu zezadu Asael a shodil ho do vodního proudu, jenž jej odnesl pryč. „Nic se mu nestalo,“ vzpomínal Aron, „jen si až do smrti pamatoval, že si nemá začínat s Bělskými.“

Postupem doby si Zus a Asael – potažmo celá rodina Bělských – vydobyli pověst, která je daleko předcházela. Každý věděl, že není radno si s nimi zahrávat. „Vyrostl jsem s pěknými raubíři,“ řekl později Zus. „Ale nikoho lepšího než je jsem nepoznal. Drželi jsme se pravidla každou ránu stejně oplácet.“ Kolovaly dokonce nepodložené zvěsti, že dvojice bratrů měla na svědomí něčí život.

Jak třicátá léta běžela, politická situace v zemi se přiostřovala. Stále autoritativnější polská vláda zasahovala do demokratických voleb a potlačovala opozici. Velká hospodářská krize ještě zhoršila již tak bídnou životní úroveň Polska, což vedlo k nárůstu politického extremismu. V druhé polovině třicátých let byl antisemitismus opět na vzestupu. Vlnou nacionalismu zachvácení Poláci pravidelně vycházeli do ulic Novogrudoku a volali po deportaci všech Židů či jejich ekonomickém bojkotu. V roce 1939, krátce před Pesachem, se po městě rozšířila zpráva, že se chystá pogrom. Shluky výtržníků se na ulicích skutečně objevily, ale místní policie dokázala včas zabránit jakémukoli násilí.

Za hranicemi Polska nevypadala situace o nic lépe. Hitlerovi nacisté v sousedním Německu konsolidovali svou moc a začali spřádat plány na ovládnutí světa. Sovětský svaz na východě rovněž dovršil přeměnu v úplnou diktaturu, v jejímž čele stál zbožštělý Josif Stalin, který uplynulou dekádu strávil nařizováním zatýkání, mučení, věznění a poprav skutečných či domnělých „nepřátel lidu“. Oba neomezení diktátoři se zatím měli před sebou na pozoru. Ačkoli jedním z Hitlerových stěžejních cílů bylo dobytí bolševického Ruska, jehož vůdce naopak nacismem a jeho tyranským představitelem opovrhoval, podepsaly oba režimy v srpnu 1939 pakt o neútočení, tedy několik měsíců poté, co Hitler obsadil zbytek rozbitého Československa. Jestliže nacistický diktátor chtěl smlouvou udržet Stalina stranou od svých nepřátel, sovětský vládce doufal, že jejím podpisem zabrání Hitlerovu vpádu.

Prvního září 1939, sedm dní po podepsání paktu, přepadlo nacistické Německo svého východního souseda. Podpořena jistotou, že Sovětský svaz nezasáhne, německá vojska rychle postupovala západním Polskem. Invaze přiměla Velkou Británii a Francii zareagovat vyhlášením války agresorovi, a krátká polská kampaň se tak zapsala do historie jako úvodní střetnutí druhé světové války. Polskou východní hranici posléze překročil milion sovětských vojáků a obsadil oblasti západního Běloruska a Ukrajiny, ztracené v polsko-sovětské válce. V bleskové operaci rozšířil Stalin své území o dvě stě tisíc čtverečních kilometrů s třinácti a půl milionem obyvatel, za což zaplatil ztrátou zhruba sedmi set mužů.

Mezi novými občany SSSR se ocitla také rodina Bělských ze Stankevičů.

V Novogrudoku se židovští usedlíci vyhrnuli do ulic, aby sledovali nekonečnou přehlídku rudoarmejců. „Rusové pochodovali dnem i nocí naším městem, trvalo to asi dva týdny,“ vzpomínal Jack Kagan (Judel Kagan), v té době chlapec na prahu puberty. „Nikdy předtím jsem neviděl tolik tanků. Věřili jsme, že jsou ohromně silní, že s tím, co mají, prostě nemohou ustoupit.“ Ve vsích po celém Bělorusku Židé vítali Sověty květinami, polibky a potleskem, šťastní, že se zbavili polského útlaku.

Ale byla to předčasná radost. S vojáky přišli i komunističtí agitátoři a byrokraté, kteří nové občany ihned začali zpracovávat propagandou o jedinečnosti velkého sovětského státu a přetvářet je k jeho obrazu. Politicky nepřijatelné sionistické organizace byly rozpuštěny, hebrejština zakázána. Stávající školy zanikly a místo nich nastoupily vzdělávací instituce sovětského typu, v nichž působili straničtí ideologové. Jako houby po dešti se všude vyrojily místní organizace Komsomolu (Kommunističeskij sojuz moloďoži, Komunistický svaz mládeže), které mládeži vtloukaly do hlavy zkazky o velikosti Stalina.

Svou práci započala také tajná policie NKVD (Narodnyj komissariat vnutrennich děl, Lidový komisariát vnitra, dobové označení ministerstva vnitra), předchůdce KGB (Komitět gosudarstvěnnoj bezopasnosti, Výbor státní bezpečnosti). Její orgány se vehementně pustily do pronásledování a odstraňování všech, kteří byli považováni za nepřátele nového režimu, v prvé řadě Poláků. Židovští obchodníci dostali nálepku spekulantů a jejich obchody se staly terčem konfiskace. Sionisté byli zastrašováni a zatýkáni, část z nich skončila v sibiřských táborech. Výuka náboženství sice výslovnému zákazu nepodléhala, dočkala se ale značného okleštění. V některých novogrudských synagogách se přestaly konat bohoslužby, Stará synagoga, pověstná svými duchy, se dokonce proměnila ve sklad obilí.

„Pamatuji si, jak jsme byli šťastní, že nás Rusové vysvobodili z područí polské antisemitské vlády a že tu naši část Běloruska neobsadili Němci,“ řekl Charles Bedzow (Chonon Bedzovskij) narozený v Lidě, městě ležícím severozápadně od Novogrudoku a rovněž spjatém s bohatou historií židovského osídlení. „Osvoboditelé ale vzápětí ukázali svou pravou tvář. Otci vzali živnost a přinutili ho pracovat pro ně, mě donutili chodit do jejich školy místo do Tarbutu. Otec musel drhnout podlahy, protože v jejich očích to byl kapitalista, buržoazní element. Pracoval ve svém vlastním obchodě jako nádeník. Velmi těžce to snášel.“

Přestože židovští řemeslníci – krejčí, kováři, ševci, kloboučníci, truhláři – nečelili nenávisti nových vládců tak jako obchodníci-kapitalisté, dopadla na ně jejich rovnostářská pěst neméně tvrdě. Byli nuceni vstoupit do družstev a pracovat v nich za pevný (a nijak velký) plat. Radikální změny uštědřily ekonomice celého kraje notnou ránu. Brzy zavládl nedostatek zboží i potravin a lidé se museli naučit stát hodiny ve frontách, aby si domů odnesli hubené příděly ze státní distribuce.

Tuvja, který s Rivkou dosud žil v Subotnikách, pochopil, že se coby prosperující obchodník brzy stane terčem NKVD. Rozhodl se proto obchod, jejž spolu s manželkou vedl, zavřít a odejít do nedaleké Lidy. Odešel ale bez Rivky, s níž si již nerozuměl a která beztak odmítala opustit svou rodinu.

Prospěšnost a důležitost, jaké si podnik Bělských zachovával nehledě na vládnoucí režim, ochránily mlýn před radikalismem sovětské ideologie. Asael nejenže mohl v mlýně zůstat, ale dokonce byl jmenován předsedou místního sovětu, spravujícího Stankeviči a blízké okolí. Dostalo se mu postavení, o němž si mohl za polské éry nechat zdát, a patřičně si té cti užíval. Zus, jenž v sovětu také získal funkci, záhy začal pracovat v novogrudském spotřebním družstvu. Tam potkal ženu jménem Cila, kterou si posléze vzal.

V té době třiatřicetiletý Tuvja si v Lidě pronajal pokoj a našel si místo účetního příručího, ačkoli se v účetnictví příliš nevyznal. Vedoucí ho však zvládl dostatečně zaučit, a tak v zaměstnání zůstal celý další rok. Poté přešel na podobné místo v jiném podniku ve městě. Držel se při zemi a snažil se vyhnout pozornosti NKVD.

„Obýval pokoj v domě mé kamarádky. Ve chvíli, kdy jsem ho uviděla, jsem byla bez sebe,“ vyprávěla Lilka Tiktinová, tehdy plachá dívenka s velkýma laníma očima. „Dočista jsem ztratila hlavu. Myslela jsem si, že na světě není hezčího chlapa než on, že se mu nikdo nemůže rovnat. Co vám budu povídat, byla to láska na první pohled. Ale příliš velký věkový rozdíl mezi nás stavěl hráz. Choval se k nám úžasně, laskavě. Přišla jsem o matku, projevy laskavosti a pozornosti mi proto moc scházely. Věnoval se mi, když nikdo jiný nebyl nablízku. Brával mě a kamarádku do kina na ruské filmy, na milostné romance. Nosil nám bonbony a čokoládu. Někdy jsem vylezla po žebříku a oknem mu nahlížela do pokoje. Měla jsem nutkání podívat se, jestli tam je, jestli spí. Vyváděla jsem zkrátka jako každá zamilovaná holka.“

Lilka byla pro Tuvju skutečně příliš mladá na to, aby v něm probudila mužský zájem. Ale během jedné obchodní cesty se seznámil s krásnou vysokou blondýnou, svou vrstevnicí, která ho v mžiku dokázala upoutat. Jmenovala se Soňa Varšavská a kromě krásy dostala do vínku tutéž pronikavou inteligenci jako Tuvja. Okolí ji považovalo za přespříliš sebevědomou, až arogantní ženu, avšak Tuvjovi na mínění ostatních ani trochu nezáleželo. Byl z ní docela pryč. Jak se ukázalo, Soňa byla Lilčinou příbuznou, třebaže ne pokrevní. Když se dozvěděla, že Lilka za Tuvjou často chodí, požádala dívku, aby mu předala vzkaz a dál na něj dávala pozor. Lilka nic nenamítala, naopak vítala jakoukoli záminku, aby mohla být svému idolu co nejvíce nablízku.

Vztah se Soňou dal Tuvjovi pádný důvod nechat rozvést bezdětné manželství s Rivkou, kterou opustil a zanechal v Subotnikách. Neztrácel čas a vrhl se do života s novou partnerkou. Napjatá doba ovšem nepřála veřejnému sňatku se vším všudy, to ale Tuvjovi nebránilo hovořit o Soně jako o své manželce.

Válka se pomalu, leč nezadržitelně blížila. Ve velkých městech se nacvičovaly letecké poplachy, na nebi se každý den objevovaly vojenské letouny. V Novogrudoku vyrostl provizorní lazaret pro vojáky Rudé armády, raněné v zimní válce s Finskem, jenž místním zprostředkoval pohled na válečné utrpení.

Během zimy roku 1940 do kraje proudili uprchlíci z Němci okupované části Polska a mnozí z nich přinesli svědectví o krutosti a zvěrstvech páchaných okupanty. Abram, o rok starší bratr Zuse Bělského, však díky tomuto exodu poznal svou ženu, uprchlici z Varšavy. Bělským líčila, jak Němci na obsazeném území zacházejí se Židy. „Říkala, že hůř než se psy,“ vzpomínal později Zus. „Ale my jsme jí ani za mák nevěřili.“ Státem řízený tisk a rozhlas se o tom, co se dělo na západ od nových hranic, vůbec nezmiňoval. Ostatně nebylo divu, Sovětský svaz v té době považoval nacistické Německo za spojence. „Matka nám neustále opakovala, ať ty řeči o německých zločinech neposloucháme,“ potvrdila panující skepsi v tomto směru Sulia (Sulja) Rubinová, tehdy dívka žijící v Novogrudoku. „Tvrdila, že Němci jsou inteligentní a kulturní národ, který by se k takovým věcem nikdy nesnížil.“

Začátkem roku 1941 byli Zus a Asael povoláni do Rudé armády. Posádka, u níž se měl Zus hlásit, sídlila více než sto kilometrů na západ u města Tykocin, ležícího takřka na hranici s okupovanou částí Polska. Asael zůstal blíž domovu, sloužil u jednotky dislokované severně od Stankevičů. Starost o mlýn znovu připadla rodičům, s nimiž zůstal již jen jedenáctiletý Aron a sedmnáctiletý Jakov, chytrý chlapec, z něhož se stal přesvědčený sionista snící o alije, tedy návratu Židů do Palestiny, domova jejich otců. Třicetiletý Abram se po svatbě přestěhoval se ženou do Novogrudoku.

A pak to přišlo. Dvacátého druhého června roku 1941 nacistické Německo porušilo pakt o neútočení a bez vyhlášení války přepadlo Sovětský svaz. Byl to jeden z nejagresivnějších dní v historii válek. Jak napsal historik Alan Clark: „Z hlediska počtu mužů, nasazené techniky, délky fronty a intenzity bojů nenalezneme v dějinách žádný den, jakým byl 22. červen 1941.“ Mohutný vpád více než tří milionů vojáků podporovaných letectvem na frontě dlouhé šestnáct set kilometrů Rudou armádu zcela zaskočil.

Válka, jež dosud zuřila někde jinde, začala i zde.

*** Závazná pravidla češtiny se zde dostávají do rozporu s tradicí, někdy snad i logikou. Carské úřady nezkoumaly, alespoň ne detailně, etnický původ všech poddaných. Zmíněné nařízení se týkalo vyznavačů judaismu. Správně by zde tedy měli být „židé“, a ne „Židé“. Vzhledem k typické soudržnosti židovských rodin ale oběťmi nařízení byli nakonec i judaismus nevyznávající Židé, případně židovští ateisté (což se týkalo i bratrů Bělských). Takže ve svém důsledku šlo stejně o určitou formu rasové segregace. Jednodušší a přehlednější proto bude hovořit s výjimkou části textu, kdy jde jednoznačně o označení příslušnosti k víře, o „Židech“. Poznámka redakce.

**** Jde o přepis polského jména z azbuky, proto fonetická podoba s písmenem s českou diakritikou. Jinak lze předpokládat, že zmíněný Polák se latinkou (ovládal-li ji) podepisoval jako Kuszel. Poznámka redakce.

***** Velká válka – tradiční označení první světové války v západní historiografii, především francouzské a anglické. Poznámka redakce.

****** Car ve skutečnosti odstoupil až 15. března (2. března podle tehdy ještě platného juliánského kalendáře), vládu předal svému bratrovi, velkoknížeti Michailovi, který se na druhý den trůnu zřekl a odevzdal moc do rukou Prozatímní vlády. Poznámka překladatele.

******* Litva v té době byla coby velkoknížectví součástí polsko-litevského soustátí, jemuž vládl polský král Zikmund II. August, jenž byl současně litevský velkokníže, nikoli král Litvy. Poznámka překladatele.

******** Hnutí, „jež v sobě spojovalo přísně etické chování s intenzivním studiem rabínských textů“. „Termín musar označuje morálku či morální učení, jehož cílem je zdokonalit člověka, jak v myšlení, tak i v jednání.“ (Rukriglová, Dita: „Jaký je ‚Levinasův judaismus‘?“, in: Filozofia 2006/8, s. 604) Poznámka překladatele.

******** Území historického (a dnešního) Izraele, nacházející se v Palestině, bylo v té době pod britskou správou. Poznámka redakce.

******** Polské zdroje uvádějí mnohem pravděpodobnější 30. pluk kaňovských střelců (30 Pułk Strzelców Kaniowskich), který pak v září 1939 v sestavě armády Lodž čelil německému vpádu. Poznámka překladatele.

******** Nominativ Subotniki. Poznámka redakce.

******** Nominativ Bolšaja Izva. Poznámka redakce.

DRUHÁ KAPITOLA

ČERVEN 1941–PROSINEC 1941

Tuvja Bělskij se právě oddával spánku ve svém pokoji v Lidě, když ho z něj vytrhl ohlušující řev leteckého motoru. Pětatřicetiletý muž vyskočil z postele a hnal se k oknu. Za sklem uviděl hořící domy, kolem nichž ve zmatku pobíhali lidé, hledající nějaký úkryt. „Strach a panika, které zachvátily všechny včetně mě, byly úděsné,“ napsal později. „Zčistajasna na nás dolehla pohroma, pocit brzkého, neodvratitelného konce.“ Za několik hodin se z moskevského rozhlasu dozvěděl, že Němci bombardovali velká města v oblasti.

Okamžitě byl mobilizován a zařazen k zápisu dalších odvedenců. V poledne se nad Lidou znovu objevily německé bombardéry a svrhly na město zápalné pumy, od nichž vzplála značná část dřevěné zástavby. Celé domovní bloky v mžiku začal stravovat oheň. Tuvjův velitel nařídil odvedencům ustoupit do blízkého lesa, kde je však zastihla druhá vlna nepřátelských letounů, jež svrhla svůj náklad právě do okolních lesů.

Doslova se otevřely brány pekla. Velitel byl zjevně otřesen, sám nevěděl co dělat. „Soudruzi, odteď každý na vlastní pěst,“ rozkázal. „Rozchod!“ Pro většinu vojáků včetně Tuvji to byl víceméně povel k tomu, aby běželi zachránit své rodiny.

Tuvja spěchal zpět do města, avšak jeho dům už stál v plamenech. Soňa naštěstí zůstala bez újmy, a tak posbírali, co mohli, a připojili se k tisícům lidí překotně opouštějícím Lidu. Dvojice poté zamířila ke stejnojmenné řece a na odlehlém místě kousek od břehu se zastavila, složila věci a přečkala do rána. Na úsvitu příštího dne znovu přiletěla letadla Luftwaffe a svrhla na město další příděl pum.

Bleskovým úderem překvapená Rudá armáda i představitelé místních sovětských orgánů se rovněž vydali na ústup. Mířili na východ v neorganizovaných houfech, za nimiž se prodírala nákladní auta, plně naložená zásobami a věcmi. V nastalém chaosu někteří Poláci dávali nahlas najevo svou zášť vůči Židům, ovlivněni nejspíše i stále živou vzpomínkou na to, jak v roce 1939 vřele vítali Sověty. „Tak co, vy Židáčci,“ pokřikovali na ně, „kde jsou ty vaše nepřemožitelné tankové divize? Jen si to užijte, soudný den se blíží!“

Tuvja se Soňou se rozhodli odejít do Stankevičů k rodičům, aby „svůj osud sdíleli společně s nimi“. Druhorozený syn a nejstarší z bratrů Bělských, kteří zůstali ve vlasti, se domníval, že v rodné vsi bude nejbezpečněji. Cesta jim trvala několik dní a dvakrát během ní narazili na překážku. Nejprve je zastavil německý důstojník, před nímž se Tuvja musel vydávat za nežidovského sedláka, a pak i nějaký sovětský funkcionář, jemuž zas namluvil, že je od jednotky odloučený voják Rudé armády.

Zuse zastihl německý útok ve sto kilometrů vzdáleném Tykocinu. Zrovna končil noční směnu při ostraze letištní plochy, kterou v týdnech před přepadením pomáhal s dalšími vojáky budovat. Nad hlavami se jim objevily tři letouny – dva německé a jeden sovětský – a chvíli se točily v krátkém souboji. Ve dvou následujících hodinách útočilo na letiště přes dvacet německých bombardérů, jejichž pumy těžce zasáhly plochu a přilehlé budovy.

Posádka dostala rozkaz ustoupit na východ do Białystoku, kde je místní podarovali cigaretami a konzervami. Po dlouhém, vyčerpávajícím pochodu našli vojáci asi patnáct kilometrů východně od města vhodné místo k táboření. Přivezli jim nové zbraně, s nimiž se zapojili do několika chaotických šarvátek s nepřítelem, jenž mezitím postoupil až sem. Zusova četa se snažila, avšak bez velení a jasných rozkazů nemohla skvěle organizovaným Němcům účelně vzdorovat.

Rozčarovaný a rozezlený Zus a pár jeho spolubojovníků toho měli dost. Svlékli uniformy, nahradili je civilním šatstvem a začali předstírat, že jsou Poláci. Věděli, že polský civilista má při střetu s Němci větší šanci na slušné zacházení než zajatý rudoarmejec, byť byli oba s Německem ve válce.

A skutečně, zanedlouho narazili na důstojníka Wehrmachtu, který se vytasil s očekávanou otázkou, kdo jsou.

„Byli jsme zajatci Rusů,“ odpověděl mu Zus.

„A co jste tu dělali?“ vyptával se dál Němec.

„Nasadili nás na práci.“

„Dobrá,“ mávl rukou důstojník, „jděte domů.“

O pár chvil později si všimli čtyř židovských vojáků, majících stále na sobě uniformy. Zastavila je jiná skupinka Němců, přinutila je pokleknout a pak všechny zblízka zastřelila.

Po nějaké době Zus potkal a oslovil skupinu rudoarmejců, k nimž se chtěl se svými druhy připojit. Poručík z jejich středu si Zuse přeměřil očima a podobně jako Němec předtím se zeptal, co jsou zač.

„Jsem Žid,“ odpověděl po pravdě Zus, protože věděl, že v tomto případě bylo lepší se za Poláka nevydávat.

Poručík mu nevěřil, domníval se, že je německý agent, snažící se proniknout k Sovětům. „Známe takové Židy – a na místě je střílíme!“ zahrozil, načež dal zavolat židovského příslušníka své jednotky. Ten na Zuse promluvil v jidiš a záhy veliteli potvrdil, že muž před ním nelže. Zus a jeho souputníci měli štěstí, pohotové uvažování a rychlá rozhodnost jim opět zajistily bezpečný průchod.

Když nakonec dorazili do Novogrudoku, Zus našel svou ženu Cilu, od níž se dozvěděl, že jejich domov srovnaly pumy se zemí. Vyrazil ihned za rodiči do Stankevičů, zatímco Cila, která byla v osmém měsíci těhotenství, zůstala s příbuznými ve městě.

Ochranářský, tichý Asael už byl zpět doma. Jeho jednotka se ve vzniklém válečném chaosu jako mnoho jiných také rozpadla a vzhledem k jejímu umístění to měl do Stankevičů blízko. Dům praskal ve švech, sešla se v něm spousta příbuzných. Všichni se nevešli, část musela vzít zavděk stájemi. Leč fronta rychle postupovala a Stankeviči nemohly dlouho zůstat v bezpečném zázemí. Prvního července vstoupila do vsi jednotka Wehrmachtu a objevila se u Bělských. Německý důstojník dobyvačně vpadl do domu, rozhlížeje se po jeho obyvatelích.

„Kdo jsou ti všichni?“ zeptal se polsky.

„To je David Bělskij a jeho rodina, které patří usedlost, pole a mlýn,“ ujal se slova Tuvja. „Schováváme se tu před válkou.“

Němec si povšiml, že nejstarší z přítomných bratrů není oblečen prostě jako ostatní venkované. „A kdo jste vy?“

„Jsem z Lidy,“ odpověděl Tuvja. „Ale když město vybombardovali, vrátil jsem se sem, k otci.“

„Co jste v Lidě dělal?“ ptal se dál Němec.

„Byl jsem účetní, přesněji účetní příručí.“

Zatímco důstojník zpovídal osazenstvo domu, jeho vojáci rozbili na pozemku usedlosti tábor a proměnili stodolu v dočasný štáb. Němec nakonec rozkázal, že všichni, kteří ve mlýně nežijí trvale, se musejí do patnácti minut sbalit a odejít, jinak budou zastřeleni.

David a Bejla byli z prudkého vývoje událostí v šoku. Právem se báli o osud svých dětí, zvláště druhý z nich. Když Tuvja uviděl, v jakém jsou rodiče stavu, začal si o ně rovněž dělat starosti. Bejla kladla synům na srdce, aby šli a hájili to, co nazývala „židovskou ctí“. „Utečte, co nejdál to půjde,“ nabádala je.

Tuvja s bratrem, třicetiletým Abramem, nasedli na povoz a vydali se do Novogrudoku najít nějaké bezpečné útočiště. Přijeli zrovna ve chvíli, kdy městem, o němž si Tuvja myslel, že není tak poničené jako Lida, pochodovali němečtí vojáci. Zamířili k domu Tuvjova přítele, v jehož pomoc doufali. Dům měl vinou tlakových vln explozí vyražená okna, ale jinak byl stále obyvatelný. „Můžete zůstat, jestli chcete,“ uvítal bratry hostitel. „A o nájem se nestarejte.“

O chvíli později k dvojici bratrů dokráčel Polák s bílou páskou na rukávu, dokládající jeho příslušnost k Němci vytvořené pomocné milici, a nařídil Bělským, aby se v centru města hlásili k práci. Když mu Tuvja odvětil, že v Novogrudoku nebydlí, Polák zlostně vyprskl cosi ve smyslu, že pokud neposlechne, dostane kulku.

V úřední budově, sloužící předtím sovětské správě, dostali Bělští a skupina dalších asi padesáti Židů za úkol přestěhovat nábytek do jiného domu a spálit všude visící portréty nejvyšších sovětských představitelů. Jakmile práci dokončili, přihrnul se hlouček Poláků, kteří dohlížejícímu německému důstojníkovi potřásli rukou a poděkovali mu za to, že je „zbavil židovské poroby“.

„Připravte se, že pod naší vládou uvidíte Židy jen na filmovém plátně,“ opáčil jim Němec. „Budeme následovat Vůdcovy rozkazy a se všemi náležitě zúčtujeme.“

Povzbuzeni Němcovým sebejistým prohlášením, začali Poláci židovským dělníkům nadávat a bít je holemi a pásky. Oba bratři Bělští také dostali svůj příděl ran. S Tuvjou pochopitelně cloumal vztek, ale naštěstí jej dokázal udržet na uzdě. Na konci dne dozorci vyrovnali skupinu Židů do pochodového zástupu a poslali je na další pracoviště. Jednoho z dělníků přitom vybrali, aby s roštím v ruce kráčel v čele jako při procesí – k pobavení špalíru Poláků a Němců, pokračujících cestou ve slovních i fyzických útocích.********

Když se setmělo, Tuvja a Abram se vytratili, našli opuštěný povoz a vrátili se do Stankevičů. Až vás zase potkám, honilo se Tuvjovi hlavou, budu mít už v ruce zbraň.

Oba bratři nerušeně dojeli do vsi a záhy zjistili, že Němci z mlýna zase odtáhli. Tuvja zhodnotil situaci a usoudil, že bude nejlepší se přemístit do lesa za pozemkem – za Zusem a Asaelem, kteří k témuž rozhodnutí dospěli o něco dřív. Životy bratrů se během prvních dvou týdnů německé invaze obrátily vzhůru nohama. Jestli chtěli přežít, museli se co nejdříve rozhodnout, jak budou nové realitě čelit.

Z rádia v rodném domě se linuly zprávy a stanoviska sovětské vlády, dávající lidem jako bratři Bělští návod, jak si počínat. „V oblastech okupovaných nepřítelem,“ řekl Stalin v projevu z 3. července, „je nutné formovat partyzánské oddíly, jízdní i pěší. Musejí též vzniknout diverzní skupiny k boji proti jednotkám nepřítele, k rozpoutání všudypřítomné partyzánské války, k ničení mostů, komunikací, telefonního a telegrafního spojení, k zapalování lesů, skladů a přísunu. Na obsazených územích musí být nepřítel a všichni jeho pomahači vystaveni nesnesitelným podmínkám. Musejí být pronásledováni a likvidováni na každém kroku a všechna jejich opatření mařena.“

Zus, který měl vždy pro strach uděláno, se troufale vrátil do Novogrudoku, aby zkontroloval svou ženu. Přestrojil se za gójského sedláka, proklouzl do města a došel k domu, v němž přebývala. Viděl a slyšel dost, aby pochopil, že město teď řídí německá vojenská správa, jež bez dlouhého otálení vydala opatření proti židovské populaci. V prvních dnech okupace se nacistická správa zaměřila na prominentní Židy, kteří by vytvořili židovskou radu (Judenrat). Její členové měli být prostředníky, pod trestem smrti zodpovědnými za správné tlumočení a bezchybné splnění všech nařízení, která německé orgány na Židy uvalí. Rada a židovská policie jako její pomocný nástroj byly ustanoveny teprve poté, co Němci zbili a zabili řadu původně vybraných kandidátů. Z jejich brutálního chování bylo všem zřejmé, že zemi zdaleka nečeká mírná forma okupace, jakou uplatňovala někdejší císařská armáda během první světové války.

Jakmile rada vznikla, vstoupila v platnost první nařízení. Židé museli nově vpředu a vzadu na oblečení nosit žlutou Davidovu hvězdu. Nesměli chodit po chodnících jako ostatní, nesměli se stýkat s nežidovským obyvatelstvem ani s ním obchodovat. Museli striktně dodržovat jim nařízený zákaz vycházení, přičemž se muži a ženy od mladých po staré museli každé ráno hlásit k nucené práci.

Obnášela vesměs tu nejpodřadnější činnost, při níž byli Židé coby otroci navíc permanentně ponižováni. Několik mužů například dostalo rozkaz vysvléknout se do spodního prádla a svými svršky pak vycídit německá auta, zatímco je opilí nacisté bili holemi a obviňovali z rozpoutání války. Jiná skupinka zas musela jít v prudkém dešti holýma rukama čistit ulice. A dalšího muže přivázali Němci k elektrickému kabelu a spustili ho do studny, aby z jejího dna vytáhl nářadí, jež tam okupantům spadlo.

Němcům v jejich konání asistovala milice, tvořená běloruskými a polskými dobrovolníky. A zapojilo se i mnoho místních, kteří rádi ukázali prstem na Židy, odmítající se přizpůsobit novým pravidlům.

Zusovi se podařilo ukrýt u manželky a vyhnout se úvodní vlně brutálních opatření. O šabatu 26. července však byl svědkem úděsné ukázky toho, jak si nacisté představovali svou budoucí vládu. Když toho dne kráčel kolem centra Novogrudoku, upoutal jeho pozornost hlouček lidí, prchající směrem od tržiště. Šel se tedy podívat blíž a na náměstí spatřil skupinu Židů – mezi nimi lékaře, právníky a jiné vzdělané odborníky – stojící v pěti řadách a obklopenou milicionáři a německými vojáky. Muži vypadali zuboženě a zmateně, což byl zjevně důsledek opakovaných fyzických útoků. Otřesný výjev podbarvovala hudba německého orchestru, hrajícího podle svědků Straussovy valčíky, vesele jako na promenádě.

Po chvíli přijel vůz s německým důstojníkem. Ten vystoupil, vytáhl z pouzdra pistoli a vystřelil do vzduchu. Přítomní vojáci na onen signál zahájili palbu do první řady shromážděných Židů, která se okamžitě skácela k zemi. To se opakovalo s druhou a dalšími řadami. Předtím, než došlo na poslední, všiml si Zus malého chlapce, jenž se otočil ke svému otci a se směsicí strachu a nechápavosti pronesl: „Otče, oni nás zabijí.“ Když střelba utichla, zůstalo ležet na dlažbě starého náměstí dvaapadesát mrtvých těl.

Přivolaným židovským dívkám pak bylo nařízeno naložit popravené na povozy. Jedna z nich, Raja Kušnerová (Rae Kushnerová), pohlédla na bezvládná těla visící přes postranice – nemálo z jejich vyhaslých tváří poznala. Zatímco vrazi oslavovali svůj čin, dívky musely z dlažby odstranit krev. „Němci měli bál,“ vzpomínala Rae. „Tančili na náměstí a dobře se bavili.“

Pachatelé zvěrstev byli s největší pravděpodobností příslušníci likvidačních komand, jež nacistické vrchní velení vyslalo v rámci operace Barbarossa, tedy útoku na Sovětský svaz, za postupujícími jednotkami Wehrmachtu. Z těchto komand sestávaly celkem čtyři pohotovostní skupiny (Einsatzgruppen), tvořené příslušníky různých složek Himmlerových obávaných SS (Schutzstaffel, Ochranný oddíl) – tedy SD (Sicherheitsdienst, Bezpečnostní služba), OrPo (Ordnungspolizei, Pořádková policie), Gestapa (Geheime Staatspolizei, Tajná státní policie), Waffen-SS (Zbraně SS, vojsko) a KriPo (Kriminalpolizei, Kriminální policie) –, které se svým vražedným dílem začaly krátce po otevření východní fronty. Oficiálně se zaměřovaly na komunistické funkcionáře, polskou intelektuální elitu a partyzány, avšak ponejvíce se jejich oběťmi stávali židovští civilisté.

O šest dní dříve došlo k masakru představených židovské obce ve městě Mir, ležícím čtyřicet pět kilometrů jihovýchodně od Novogrudoku, a o devět dní dříve se podobné vraždění odehrálo ve Slonimu, vzdálenému pětapadesát kilometrů jihozápadně.

Po zastřelení čtveřice židovských vojáků se Zus podruhé v krátké době stal přímým svědkem násilného aktu vůči Židům. Po této zkušenosti neměl nejmenší pochyby o tom, že se nacisté rozhodli jeho národ vyhladit. A když ho člen židovské rady vyzval, aby se připojil k pracovní skupině dvou set padesáti Židů, odmítl a vybídl radního, ať se do práce pro okupanty zapojí sám.

Zanedlouho se Zus od bratrance dozvěděl, že ho hledali dva policisté. Pochopil, že v Novogrudoku už to pro něj dále není bezpečné. Rozhodl se vrátit do Stankevičů – sám bez ženy, která kvůli pokročilému těhotenství nemohla cestovat. Jak později vzpomínal, rozhodnutí zanechat manželku samotnou v Novogrudoku nebylo vůbec jednoduché. Cestou z města vyprázdněnými ulicemi na Zuse místní sympatizant nacistů cosi křikl, ale on si ho nevšímal. O kus dál na něj začal dorážet malý, asi desetiletý Polák. „Ty na chodník nesmíš, Žide!“ pokřikoval. „Zmiz, tady nemáš co dělat!“

Zus tomu „malému smradovi“, jak ho nazval, dal pohlavek a pokračoval v cestě. Do Stankevičů dorazil se setměním. Opatrně se přiblížil k rodičovskému domu, oknem nahlédl dovnitř a zjistil, že je tam všechno rozházené jak po nájezdu banditů. Ve světnici našel sedět pouze osamocenou matku, dosud ztuhlou v šoku. Pověděla mu, že ten nepořádek má na svědomí kolaborantská policie, ale co bylo horší, že odvedla s sebou otce.

Tuvja se zatím stihl vrátit do Lidy spolu se Soňou, toužící být u své rodiny. Podobně jako Novogrudok město krátce po úvodních náletech Luftwaffe obsadil nepřítel, jenž na zdejší početnou židovskou obec uvalil stejná drastická opatření. Do čela nuceně vytvořené židovské rady se postavil zdejší učitel, pověřený okupační správou poslat své souvěrce na odklízení trosek takřka zničeného města. Ty mimo jiné zahrnovaly i zřícenou cihlovou synagogu, patřící ještě nedávno k pozoruhodnostem Lidy.

A také zde se objevila popravčí četa, mající za úkol zlikvidovat místní židovskou inteligenci. Jednalo se o vyčleněné příslušníky pohotovostního komanda 9 (Einsatzkommando 9) ze sestavy pohotovostní skupiny B (Einsatzgruppe B), kteří do Lidy přibyli nedlouho po obsazení města Wehrmachtem 27. června. Hlavní část komanda, jemuž velel Alfred Filbert – dlouholetý kádr SS s doktorátem z práv a hovořící plynně anglicky a francouzsky –, dorazila 1. července do Varėny. Odtud následně Filbert odeslal do Lidy detašmán (Teilkommando) patnácti až dvaceti mužů. Směsice náležející ke Zbraním SS, Gestapu, KriPo a SD přijela do města v několika nákladních autech ráno 5. července.

Esesmani neztráceli čas. Vyvlékli okolo tří set Židů z jejich domovů a odvedli je do školy, kde jednoho po druhém vyslechli. Řemeslníky a kvalifikované dělníky brzy zase propustili, zbylou menšinu asi devadesáti lidí s vyšším vzděláním vzali za město. Přinutili je postavit se v hloučcích po pěti ke kráterům po pumách, načež je začali zezadu střílet. Většina těl však do kráterů nespadla, a tak další pětice musela předtím, než sama skonala ranou do týla, mrtvoly do děr naházet.

Příštího dne, 6. července 1941, napsal Němec jménem Andreas Hanslmeir, který byl masové popravy přítomen, v dopise manželce: „Včera odpoledne jsem zažil něco, na co nikdy nebudu moci zapomenout. Popravu lidí. Víc o tom psát nemohu.“

Masové zabíjení způsobilo mezi Židy velký šok. Mnozí však přesto doufali, že zbytek populace zůstane ušetřen. Tuvja zanechal Soňu v Lidě u příbuzných a přemístil se do blízké vesnice, do domu Arkadije Kissala, mladého muže, jehož život před patnácti lety zachránil. Tehdy desetiletý Arkadij spadl do řeky nedaleko od jednoho z mlýnů Bělských. Tuvja na nic nečekal, oblečený skočil za ním, uchopil tonoucího se chlapce za vlasy a odtáhl ho k břehu. Vděční Kissalovi uložili promáčeného zachránce jejich syna do teplé postele, v níž prospal celý den.

Návštěva Novogrudoku dala Tuvjovi vše, co o Němcích potřeboval vědět. Přísahal si, že se už nikdy nestane terčem jejich krutosti a ponižování.

Od nežidovských známých si opatřil dvoje falešné doklady. Podle jedněch byl Bělorus, podle druhých bývalý polský armádní důstojník. Nechal si narůst knír a začal se živit jako dřevorubec.

Doma ve Stankevičích zatčený David Bělskij strávil noc v cele policejní stanice, z níž mohl na druhý den ráno zase vyjít. Těch několik kilometrů zpět do mlýna došel pěšky. Po návratu Bejle vylíčil, jak ho policisté nevybíravě vyslýchali a bili. Nezajímal je však on, nýbrž Zus a Asael.

Část místních mužů, kteří se přidali ke kolaborantské policii, začala hon na dvojici zmizelých bratrů. Řekli Němcům, že oba Bělští pracovali pro sovětskou správu, a dokonce přišli se starým nepodloženým obviněním z vraždy vesničana. Zdálo se, že každý, kdo měl s Bělskými nějaké nevyřízené účty, se o to s okupanty a jejich pomocníky ochotně podělil. A ti jen uvítali, když mohli izolovanou židovskou rodinu pronásledovat.

Jeden z dobrovolných policistů, účastnících se honu na Zuse a Asaela, byl Vaťa Kušel, potomek Poláka, jenž před lety pomohl Davidovi Bělskému udržet mlýn poté, co car zakázal Židům vlastnit selské usedlosti. Vybízel Němce, aby zatkli Bělorusku, která se Zusem a Asaelem pracovala v místním sovětu. Zakrátko se bratrům doneslo, že Kušel onu ženu i její sestru osobně zastřelil. A že někdejší rodinný přítel má nyní spadeno na ně.

S ohledem na situaci David poslal svým synům krátký vzkaz: „Zůstaňte v lese. Tahle válka nepotrvá věčně.“

Zus s Asaelem rádi poslechli. Avšak v prostředí, které jejich protivníci znali stejně dobře jako oni sami, bylo těžké najít bezpečný úkryt.

Někdy se utábořili v lese co nejblíže domovu a večer si pak k zadnímu vchodu přišli pro trochu jídla, které jim matka nachystala. Jindy se zase ukryli u gójských přátel, dlouholetých zákazníků mlýna, či u těch, jejichž dcery si kdysi namlouvali. Také cíleně vyhledávali rodiny, mající syny v Rudé armádě, a sedláky, ochotné zaměstnat dva silné a pracovité Židy na útěku. Byli však opatrní a vždy si předtím, než do cizího domu vstoupili, zajistili únikovou cestu do lesa.

Jednou Zus u přátelsky nakloněné rolnické rodiny právě obědval čerstvě připravené maso s hráškem a chlebem, když si povšiml skupiny policistů, blížící se k domu. Hostitel navrhl, aby se schoval ve spíži. Policisté skutečně vzápětí zaklepali na dveře, ale ukázalo se, že nehledají Zuse. Pouze je přivábila vůně jídla. Jakmile usedli ke stolu, Zus oknem vyklouzl ven a vrátil se do lesa.

Asael se vytratil do nedaleké vsi, v níž strávil týden s anonymní identitou stavebního dělníka. Ovšem i navzdory nenápadnému chování si ho někdo všiml a ohlásil policii. Stačil vesnici opustit dřív, než si pro něj přišli.

Rychlonohý jedenáctiletý Aron, který znal lesní stezky ještě lépe než jeho starší bratři, sloužil jako spojka mezi Zusem, Asaelem a rodiči. Pohyboval se mezi mlýnem a úkryty bratrů s odvahou a dovedností tajného agenta. Častokrát sám vlastně ani nevěděl, jak své bratry vůbec našel. Byla to nejspíše otázka instinktu. Šel na místo v lese, kde tušil, že budou, a jednoduše počkal, až se jeden z nich či oba ukážou. A většinou se opravdu ukázali.

Asael a Zus unikali pronásledovatelům dobrých pár týdnů. Frustrovaná policie se proto zaměřila na ty z Bělských, které uměla najít. Abram, na rozdíl od starších bratrů jemnější povaha, zůstal doma s Aronem a sedmnáctiletým Jakovem, zraněným na noze. Logicky se tedy stal snadným cílem rozpoutaného protižidovského teroru.

Když policisté na koních obklíčili mlýn, pokusil se Abram utéct přes pole. Kličkoval mezi kulkami, ale střelci ho nakonec dostihli. Vrazili mu hlaveň revolveru do úst a odvlekli ho zpět do domu. Uvnitř se jej pak snažili přimět, aby prozradil úkryt bratrů, leč bezvýsledně. Nato byl úředně zatčen a odvezen na stanici, kde ho zbili tak, že po návratu musel být upoután na lůžko.

Rovněž David byl znovu vystaven bití. Běloruský policista, který rodinu dlouhá léta znal, strčil nejstaršího Bělského proti zdi a prudce mu vrazil hlaveň pušky do trupu. Aron se musel dívat, jak se jeho starý, již špatně pohyblivý otec zhroutil bolestí, několik žeber zlomených.

Nato se ve mlýně objevili Němci doprovázení dalšími kolaborantskými policisty, vytáhli Abrama a Jakova z postele a tentokrát je odvezli mnohem dál od domova – až na policejní stanici v Novogrudoku.

Bejla Bělská v obavě z nejhoršího začala ihned pracovat na jejich propuštění. Sebrala podpisy důležitých nežidovských sousedů a známých, stvrzující nevinu jejích synů. Současně jim poslala jídlo, ačkoli bylo nasnadě, že se k nim přičiněním jejich věznitelů nedostane.

Vzala Arona, zajela do Novogrudoku a dalších měst, navštívila příbuzné, členy židovské rady, zkrátka každého, kdo mohl pomoci. Během jedné z cest do města kráčel Aron – který nenosil identifikační žlutou hvězdu – po chodníku, zatímco jeho matka se podrobila rasovým nařízením nacistů a šla vozovkou. Chlapec sledoval otce Vati Kušela, stankevičského policisty. Díval se, jak Polák volá na hlouček německých vojáků a ukazuje Aronovým směrem.

Němci se přihnali k Aronovi, popadli ho a odvlekli na policejní služebnu, kde na moment zahlédl jednoho ze svých bratrů. Nato chlapce zase vyvedli ven a přikázali mu, ať holýma rukama vyhloubí jámu. Když poklekl a sklonil se k zemi, zaslechl za sebou zlověstné cvakání závěrů pušek. „Řekni nám, kde jsou tvoji bratři, nebo tě zabijeme,“ doprovodili vojáci zvuk natahovaných zbraní výhrůžkou.

Aron mlčel. Hrabal rukama v zemi, dokud jáma nebyla natolik velká, aby se do ní vešel. Němci mu následně nařídili, ať si do díry lehne, a znovu se ho zeptali na úkryt Zuse a Asaela. Chlapec opět neřekl ani slovo.

Nakonec toho Němci nechali. Postavili Arona na nohy a odvedli zpět na stanici. „Mazej domů!“ vyštěkl na něj jeden z nich.

Přestože snaha Bejly Bělské o záchranu synů vyzněla naprázdno, nevzdávala se. Doslechla se, že vězeňský správce je svolný k úplatku, a tak posbírala doma vše, co mohla nabídnout: polštář, kuchyňské náčiní, pracovní boty. Avšak úředník o nic z toho neměl zájem, chtěl rovnou zlato. Bejla tedy prodala, co mohla, leč peníze, které tím získala, chamtivému správci nestačily.

Míjely týdny, a stále se nerýsovala žádná naděje na propuštění. Osud bratrů byl již bohužel zpečetěn: v říjnu nacisté Abrama a Jakova zastřelili při pokusu o útěk během převozu do jiné věznice.

Smrt bratrů Tuvjou, ukrytým po většinu té doby v okolí Lidy, hluboce otřásla. Nemohl pochopit, co strašného oba mladíci provedli, že si vysloužili tak nelítostnou smrt.

Obtěžkán chmurnými myšlenkami putoval z místa na místo, přičemž se spoléhal na známosti mezi nežidovským obyvatelstvem, jež navázal během svého života v Subotnikách, Lidě a Stankevičích. Protože se policie zajímala hlavně o Zuse a Asaela, mohl si dovolit občas zajet do rodné vsi a ujistit se, že rodiče jsou v pořádku. Byly to však jen letmé návštěvy, nikdy se nemohl dlouho zdržet.

Sem tam se podíval okupantům zblízka do tváře. Při kontrolách ho zachraňovalo, že se umně vydával za křesťana. Zaprvé postrádal typické židovské rysy a zadruhé zvládl hovořit gójskými jazyky bez přízvuku.

Jednou ovšem nakráčel do vsi, plné německých vojáků, kteří ho spatřili dřív, než byl schopen zareagovat a prchnout. Nasadil si tedy lhostejnou masku a klidně pokračoval dál hlavní ulicí, sledován jejich podezřívavými pohledy. Se srdcem až v krku došel k domu, obývanému jeho běloruským přítelem. Jakmile překročil práh, padl mu zrak na dva Němce, sedící u stolu a popíjející mléko. Přítel rychle Tuvju bělorusky pozdravil a představil ho vojákům coby souseda odvedle.

„Jak to jde na frontě?“ prohodil Tuvja k Němcům, když si k nim přisedl.

„Z vrchního velení přišel rozkaz dobýt Moskvu do čtrnácti dnů,“ odvětil jeden z nich.

Tuvja zareagoval, jak jsou všichni rádi, že Němci zatínají Sovětům a jejich komunismu tipec.

Jakmile vojáci dojedli a odešli, běloruský hostitel si oddechl. A současně v obavě, že je oba zabijí, úpěnlivě prosil Tuvju, ať se okamžitě ztratí.

Jindy Tuvja zaklepal na dveře gójského domu, načež zaslechl německé zvolání „Vstupte!“. Polil ho studený pot, přesto vešel dovnitř. Společnost čtyř německých důstojníků a čtyř místních žen zrovna usedala k jídlu. Tuvja pokývl hlavou a německy popřál uniformovaným stolovníkům dobrou chuť.

„To je váš bratr?“ zeptal se důstojník jedné z žen.

„Ano,“ přisvědčila.

Když si Tuvja odložil kabát k pověšeným opaskům s pistolemi, jeden z Němců mu nabídl sklenku koňaku. Přijal ji a s ostatními připil na zdraví své „sestry“. Pak si přisedl a během jídla s Němci v jejich jazyce uvolněně konverzoval.

Vyprávěl jim své zážitky z Velké války, ze setkání s jejich předky z císařské armády. Načež se nyní Hitlerových vojáků zeptal na frontovou situaci.

„Moskva hoří,“ odvětil jeden. „Ze vzduchu se na ni sypou naše bomby a ze země ji ostřelují naše děla. Vítězství je na dosah, Rusko co nevidět padne.“

„To je skvělé!“ řekl Tuvja.

Jak hovor pokračoval a vypitého alkoholu přibývalo, odvážil se Tuvja stočit téma na Židy. „Proč vy, Němci, vlastně pronásledujete Židy?“ zeptal se. „Nebylo by lepší je zapojit do válečné výroby?“

A dostalo se mu jak naučené odpovědi, nesoucí se v nenávistném antisemitském tónu, přesně v duchu nacistické propagandy: Židé jsou odporní spekulanti a kšeftaři, kteří ještě nedávno ovládali německý průmysl. Důstojník, který si vzal slovo, posléze označil britského premiéra Churchilla za Žida, bezohledně prý manipulujícího na svých indických kávovníkových plantážích s cenami, jen kvůli vlastnímu zisku. „Co myslíte, je možné nechat takového spekulanta naživu?“ zakončil Němec proslov otázkou.

Nato oficír pozvedl sklenku a připil na smrt všech Židů. „Podlaha mi hořela pod nohama,“ vzpomínal později Tuvja. Po další půlhodině neskutečné a šílené debaty s rozkuráženými Němci toho měl tak akorát dost. Vstal, potřásl si rukou se všemi stolovníky a honem utekl z toho, co nazval „doupě zmijí“.

Samotného jej překvapovalo, že během všech podobných setkání dokázal zůstat klidný a nedat na sobě nic znát. Bylo čím dál více jasnější, že v Tuvjovi Bělském se začala odkrývat mimořádná osobnost, nadaná výjimečnou kombinací sebeovládání, důvtipu a rozvahy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratři Bělští.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.