.

MORAVSKÉ

NÁRODNÍ

POHÁDKY

Matěj Mikšíček

Ilustrace Zdeňka Strigaro

Jazyková úprava Pavel J. Michele

Text tohoto díla není vázán autorskými právy

Ilustrace © Zdeňka Strigaro, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-759-0

VEVEŘÍ

Myslivci, na lov, na lov!“ ozval se zrána vojvodův hlas, když slunce v hájích a lukách teprve ostýchavě rozprostíralo své zlatavé paprsky. Hrad Špilberk je z poklidného spánku pojednou probuzen k hemživému životu. Na nádvoří se ze všech stran hrnou hejna ozbrojených lovců. Dvořané a zemané i jiní slovutní páni kolem brněnského vojvody, ti všichni zde v malém okamžení pohotově stojí. Ve společnosti Petra Boskovského vyjde vojvoda Konrád ze své komnaty, vsedne na bujného oře a uhání branou ven, do luhů a lesů směrem k Žabovřeskám, a celá družina klopotem cválá za svým pánem.

Konrád, syn knížete Břetislava I., je vášnivým milovníkem lovu. Často rád vyjíždí do nedalekých lesů, hojných na divokou a dravou zvěř. Lesy na půlnoční a západní straně od Brna jsou rozsáhlé a nejen v těch dávných dobách, ale i dnes se v nich zdržuje mnoho jelenů a srnců.

Bylo to roku 1059, kdy mladistvý vojvoda a jeho druhové vesele a rozjařeně cválají přes hory a doly, dál a dále. Družina se rozestoupí napravo i nalevo a metá za vyplašenou divokou zvěří bdělé šípy. Hlahol lesních trub a štěkot chrtů dává rozptýleným lovcům na vědomost, na které straně se mají držet, aby se od sebe příliš daleko neodtrhli a nezabloudili v rozlehlých a pustých lesích.

Hle! Tu z houští vyrazí bujný jelen, zůstane stát a dívá se, zda se může nadít něčeho dobrého od sboru, který se k němu s vojvodou Konrádem v čele blíží. Úprkem se proti němu ženou psi. Konrád bodne koně do slabin, vystřelí smrtící šíp, ale jelen se hbitě otočí, sklopí parohy na záda a uhání pryč.

„Aj, ty jelene, ty musíš býti můj!“ zvolá Konrád a tryskem cválá za ním. Ale husté křoví mu stojí v cestě, proto skočí z koně a za štěkotu psů stíhá jelena v prudkém běhu, jelen bystrým psům určitě jen tak nevyvázne, neboť sám musí zdolávat všeliká křoví. V rychlém pronásledování se k němu Konrád už už blíží, když vtom se jelen, který se octnul na vrchu vysoké stráně, pustí přímo dolů, přeskočí potůček vinoucí se v údolí a v úzkosti se žene vzhůru na protější svah. Rozdráždění psi se horem pádem hrnou za ním.

Konrád nedbá, že už je od ostatních příliš vzdálen, svou kořist nespouští z oka a v rozhárané mladické síle ji čím dál tím prudčeji stíhá. Jelen už dosáhl temene druhého kopce, ale tu vrazí do křoví tak hustého, že je nemůže proniknout, a převalí se nazpět. Než se stihl sebrat a vyrazit na jinou stranou, stojí už Konrád nedaleko. Natáhne mocný luk a bystrý šíp prožene jelenovou komorou: ten v posledním skoku vydá smrtelný ryk a na místě se svalí. „Aj, jelene, jsi můj!“ zvolá Konrád vítězně a začne ohledávat ulovenou kořist.

Chvíli se na jelena radostně dívá, pak Konrád vystoupí vzhůru na nedaleké temeno vrchu a dívá se kolem do krajiny. Slunce už vystoupilo vysoko, vysílá ohnivé paprsky a spaluje žíznivého vévodu, unaveného a upachtěného prudkým pronásledováním jelena. Konrád vejde dále do háje a položí se na trávník do libého stínu a chládku, aby pohověl zemdleným údům. Jeho zrakům se naskytl příjemný pohled. Táhlá stráň vystupuje napravo výš a výše do vysokého kopce, na kterém se říká u třech křížů a kousek od nich stojí vydutý dub, u kterého lidé, které skličuje nějaký neduh či nemoc, zanechávají šaty z churavých údů ve víře, že se dočkají uzdravení. O něco dále se tyčí vrchy porostlé černým stromovím, uprostřed pak z údolí vystupuje příjemný pahrbek, v údolí se žene šumná Svratka, jako by chtěla podrýt kopec.

Pohled na tuto romantickou krajinu, doprovázen jednotvárným šumotem řeky a rozmanitým štěbetáním pernatých obyvatel lesa, zklidňuje tep vojvodova srdce, až Konrád upadá do lehkých mrákot. Ale psi, kteří tu nedaleko slídili po lese, se pojednou dají do silného štěkání, takže Konrád procitne, vyskočí a s napřaženým lukem se bere za bafáním psů, že snad vyslídili nějakého medvěda, kterých tu tenkráte byl dostatek.

Naproti mu však přiběhne pes a poslušně svému pánovi v tlamě přináší chycenou veverku. Konrád přišel dále a viděl nespočetné množství veverek skákat po stromech okolo. Tomu množství sem a tam lezoucích a skákajících zvířátek se nemohl dosti vynadivit a z rozmaru po nich začal metat šípy, až jich několik šťastně srazil z výšin stromů na zem.

Když se takto chvíli bavil, zatroubil na svou loveckou trubku, aby dvořané a myslivci věděli, kde ho mají hledat. Po hlasu trubky se tito jeden po druhém dostavili a tu slyšeli od Konráda, kterak se při pronásledování jelena dostal až na tento skalnatý vrch, jelena ulovil a nyní se náramně baví lovením veverek. V žertu a rozmarnosti začnou i mnozí další lovci střílet šípy po mrštných veverkách: a kdykoli nějakou srazili, pokaždé si z takové kořisti tropili jiné a nové žerty. Mezi jiným povídá Petr Boskovský žertovně vojvodovi: „Obávám se, velkomožný pane, že dnes ty zvířecí obry naše družina domů nedovleče.“ – „Aj! Koně se vskutku budou pod tím nákladem prohýbat!“ odpoví vojvoda Konrád a žert v jeho tváři vystřídá okouzlení – „Není tento kraj vábný a rozkošný? Nestojí toto místo za to, abychom zde postavili zvláštní letohrádek, kde bychom nalezli přístřeší a odpočinek na svých honbách? Pravím, že na tomto milém veveřisku bude stát hrad. Vám zvláště, Petře Boskovský, oznamuji tuto svou vůli. Osobně se postaráte o to, aby tu v krátké lhůtě stál hrad. Hned zítra seberte poddaný lid a s chutí se dejte do práce. Na památku této naší dnešní zábavy a kratochvíle s veverkami budeme ten hrad nazývati Veveří.“

I stalo se. Za dva roky zde stál pevně stavěný, zdmi a ze západní strany též příkopy obehnaný hrad, kam se v letním čase Konrád stěhoval s celým svým dvorem.

ČERVENÁ RŮŽE

Byl bohatý kupec, který měl tři dcery. Jezdíval na trhy do dalekých zemí, kde kupoval i prodával zboží. Jedenkráte, když se zas vydával na cesty, se ptal nejstarší dcery: „Co si žádáš, abych ti přivezl?“ A nejstarší dcera odpověděla, aby jí přivezl krásné šaty, které by byly celé vyšívané zlatem. „A co žádáš, abych přivezl tobě?“ ptal se otec druhé dcery a ta odpověděla, aby jí přivezl skvostné perly a drahé klenoty. I ptal se otec nejmladší dcery: „Co, Johanko, ty chceš, abych ti přivezl?“ A pokorná Johanka odpověděla: „Nic mi není dražšího nad vaši lásku, ale přece bych měla to přání, abyste mi přivezl krásnou červenou růži.“

Otec odjel do dalekých krajů, pro nejstarší dceru koupil ty nejskvostnější šaty, které viděl, byly celé pošité zlatem. Pro druhou dceru koupil klenoty, perly a drahokamy nesmírné hodnoty. Jen pro Johanku ještě neměl červenou růži, protože se obával, že by mu na daleké cestě uvadla, a proto ji chtěl koupit teprve nedaleko domova. Již se přibližoval k domovu, ale růži ještě neměl, a proto se starostlivě rozhlížel, kde by spatřil nějakou zahradu.

Prochází dlouhým, hlubokým lesem a nedaleko cesty vidí krásný zámek a kolem něho rozlehlé zahrady. „Zde dozajista budou růže,“ myslel si a šel přímo do zámku. Vrata byla zavřená, a když chtěl zazvonit, spatřil, že místo rukověti od zvonku visí had. Uchopil hada, zatáhl a zazvonil. Vrata se sama od sebe otevřela, a když vešel do síně, sama od sebe se za ním zase zavřela.

V zámku bylo prázdno, kamkoli vkročil, kamkoli hleděl, nikde ani živé duše. Šel tedy do zahrady a velmi se zaradoval, když viděl množství nejkrásnějších růží. Byly zde růže bílé a červené, tak pěkné, že podobné ještě nikdy nikde neviděl. Vyhlédnul si růži ze všech nejkrásnější a utrhl ji pro Johanku. Ale sotva ji utrhl, ejhle! Tu se přihrne škaredý, huňatý medvěd, doráží na něj, bručí a chrochtá, jako by se na něj zlobil, že mu zde v zahradě ukradl růži. Otec se omlouval, že chtěl své nejmladší dceři přivézt dárek z cesty, ale medvěd sebou škubal a třásl se zlostí a o náhradě nechtěl nic slyšet. A když chtěl kupec odejít ze zámku, medvěd ho nepropustil, takže zde musel chtě nechtě zůstat.

V zámku mohl chodit, kdekoli se mu zlíbilo. Všude spatřoval samé krásné, skvostné a nádherné věci: v jednom pokoji našel lůžka a měkké pohovky, v druhém prostřený stůl, ke kterému když usedl, hned mu služebníci přinášeli vydatná jídla i chutné nápoje. Pranic ho to netěšilo, přeci jen by nejraději byl na svobodě.

Smutný přijde jednoho dne do zahrady a potká tam zase huňatého medvěda. Když jej medvěd viděl truchlivého a sklíčeného, nedorážel na něj, ale přišel klidně blíže a zachrochtal: „Proč jsi tak smutný? Co ti zde schází?“ Kupec odpověděl: „Ach, jak nemám být smutný, když nemůžu ven a jsem tu zavřený jako v žaláři! Smiluj se nade mnou, huňatý medvěde, a pusť mě, ať se můžu vrátit ke svým dětem.“ Ale huňáč mu odpověděl: „To nejde. Leda by ta, pro kterou jsi v zahradě utrhl růži, sama přišla a zůstala tu místo tebe. Chceš-li, pošlu pro ni, aby ti přijela naproti.“ Otci se tak stýskalo po domácích, že nakonec svolil, a medvěd hned dal do skvostného kočáru zapřáhnout šest koní a vyslal své tajné služebníky, aby jeli pro Johanku, nejmladší kupcovu dceru.

Johanka přijela do zámku, padla otci kolem krku a plakala radostí, neboť ho už dlouho neviděla. Medvěd, když viděl její krásu a spanilost, kroutil se a přibližoval se k ní a laskavě chrochtal. Johanka, když slyšela bručení a chroptění a když viděla huňatého, škaredého a střapatého medvěda, strnula strachem a pevně se chytla otce. „Otče, otče!“ – volala. „Nedejte mě, ta divoká šelma mě roztrhá!“ Ale otec dceru konejšil, aby se nebála, že mu medvěd také neublížil, ale že jej přistihl, když pro ni zde v zahradě trhal červenou růži, a nyní ho nechce pustit, jen kdyby ona zůstala v zámku namísto něho. Medvěd se k ní s bručením plížil a po její bílé ruce napřáhl své škaredé tlapy. Dcera se ho k smrti bála, otec ji chlácholil. Medvěd jí řekl, aby tu zůstala jenom čtrnáct dní, a po těch dvou týdnech, může buď zůstat, nebo odjet domů za otcem a sestrami. Rozrušená Johanka se rozloučila s otcem a zůstala v zámku místo něj.

I vodil ji medvěd po celém zámku, prováděl ji po všech pokojích, ukazoval jí všechen nábytek, skvostný porcelán i jiné cennosti. Vše se jí líbilo, ale medvěda se bála. Zavedl a prováděl ji též po veliké zahradě, kde byly nejkrásnější růže a nejrozmanitější květiny. Květy se jí natolik líbily, že skoro zatoužila, aby ta zahrada byla její, ale medvěda se bála.

Uplynulo čtrnáct dní a Johanka chtěla jet za otcem a za sestrami. Medvěd přežalostně bručel, že ho chce opustit, smutně naříkal a velice hořekoval. Johance jí ho bylo líto a slíbila mu, že se zas brzo přijde podívat na ty krásné růže. Smutný medvěd dal do skvostného kočáru zapřáhnout šest koní, dal jí s sebou kočího a tři lokaje a úpěnlivě ji prosil, aby jej zas brzo přijela navštívit. Natrhal jí nejkrásnější růže a dal Johanku odvézt k otci a sestrám.

Ale sestry se jí smály: „Hle! Hle, urozená paní! Jezdí si v kočáru se šesti koňmi, má kočího a tři lokaje a miluje střapatého medvěda! Medvědí výsosti,“ řekla jí uštěpačně starší sestra, „udělej mne u sebe komornou.“ – „A mě,“ dodala nejstarší, „si k sobě vezmi za chůvu, milostivá paní Medvědice!“ Takto se jí obě starší sestry posmívaly.

Když Johanka viděla a slyšela, že ji sestry nenávidějí a jak se jí vysmívají, necítila doma žádnou radost a žádné potěšení. Dala do krásného kočáru zapřáhnout šest koní a odjela s lokaji do překrásné zahrady k střapatému medvědovi, který si tolik naříkal a tolik trpěl, když odjížděla. Radovala se, že bude zase vidět ty krásné růže.

Když přijela na zámek, tu jí naproti přiběhl medvěd, stavěl se na zadní a padal na přední nohy, jako by se jí chtěl klanět, a řval, jako by chtěl výskat, a pořád kolem ní skákal a nevěděl, co všecko má činit, aby vyjádřil, jakou má radost. Ve své neohrabanosti jí však ani trošku neublížil: i když po ní vztáhnul tlapy, vypadalo to, že ji chce vzít za ruku a pohladit, ale nikdy ji nepoškrábal.

Johanka se nejraději procházela po zahradě mezi růžemi a květy. Když bylo poledne a chtěla se najíst, šla jenom do zámku, sedla si za stůl a hned jí služebníci přinášeli jídla a všeliké vzácné pochoutky. Na co jen pomyslela, všeho byla hojnost. Večer také, nač pomyslela, bylo na stole. Ráno, jakmile se probudila, vešly do ložnice krásné panny, každá nesla jiné hedvábné šaty a ptaly se, do kterých by se paní chtěla obléci. Oblékaly ji jako nějakou paní, jako nějakou královnu, takže se Johanka nemohla dosti nadivit, proč se jí dostávalo takové cti v zámku, kde kromě medvěda po celý den nebyla ani živá duše.

I optala se jednou medvěda, aby jí pověděl, komu ten neobyčejně krásný zámek patří, čí je ta pěkná zahrada a služky a služebníci? Medvěd řekl: „To všecko, co jsi viděla, a ještě mnohem více, to všecko náleží mně samému, protože nejsem medvěd, ale zakletý princ. Ty mě můžeš z mého trápení vysvobodit. Nelekej se, ctnostná dívčino, až uslyšíš cenu, která mě této hnusné podoby může zbavit. ‚Jenom tenkráte můžeš býti vysvobozen‘ – tak zní ta kletba – ‚když tě jako medvěda políbí panna nevinná.‘ Ó, dívko bez poskvrny, nelekej se mojí hnusné podoby, smiluj se a setři ze mne tu nemilosrdnou kletbu.“ Johanka se děsila, když slyšela, že má políbit škaredého medvěda, ale medvěd ji prosil tak dlouho, až dívka plna strachu a bázně nakonec jeho medvědí tlamu vskutku políbila.

A v tom okamžení, když se její rty dotkly medvědí tlamy, před ní stál mládenec sličné postavy, tak krásný, že si ani v nejsmělejších myšlenkách neuměla pěknějšího muže představit. Johanka před ním stála a červenala se, ale spanilý princ padnul na kolena a děkoval Johance, že jej vysvobodila, líbal jí ruce a celou ji objímal.

V zámku nyní nastal docela jiný život: slavnosti a hostiny a každý mluvil jenom o krásném princi, že bude mít svatbu s nejspanilejší dívkou pod sluncem. Zdaleka zeširoka se k nastávajícím radovánkám sjížděli hosté. Princ poslal kočáry také pro Johančina otce a sestry. Pyšné sestry se už těšily, až se budou chlubit, že byly na princově svatbě. Když přijeli až k zámku a vylézali z kočárů, přišli jim princ s nevěstou naproti, princ otci děkoval a požádal jej o Johančinu ruku. Laskavě uvítal i její sestry. Ale ty Johance její štěstí záviděly, a proto Božím dopuštěním na místě zkameněly.

Princ si vzal Johanku za manželku a Johanka mu potom porodila mnoho krásných princů a princezen. Otec zanechal kupectví a přistěhoval se k nim do královského paláce. Kdykoliv vyjížděli ze zámku, vždycky jim bylo líto závistivých sester, které stály zkamenělé před vraty paláce. A proto se do jejich srdcí nikdy nevloudila zášť a závist, a jestli neumřeli, žijí tam ve štěstí a blaženosti až dodnes.

KLIMEK

Jeden otec měl osm synů. Nejstaršímu dal statek. Ale co měl dát ostatním? „Pojďte se mnou,“ řekl jim, „povím vám, co z koho bude.“ Šel s nimi do lesa. Jeden z nich povídá: „Otče, podívejte! To je krásná jedle, z té by byla pěkná prkna!“ Otec na to řekl: „Ty, synu, budeš truhlářem!“ Druhý povídá: „Otče, podívejte! To je krásný buk, z toho by byly pěkné loukotě!“ Otec na to: „Ty budeš kolářem!“ Třetí řekl: „Otče, podívejte! Z toho dubu by byly pěkné sudy!“ – „Ty budeš bednářem!“ řekl otec. Podobně určil každému synovi nějaké řemeslo. Jenom nejmladší, jemuž říkali Klimek, si dlouho nemohl nic najít. Konečně i on povídá: „Otče, hle! To je krásný hloh, z toho by byla pěkná hůl!“ – „Poslouchej,“ zvolal otec, „z tebe, Klimku, bude lapka.“ – „No, když lapka, tak lapka,“ odpověděl Klimek, „dejte mi nůž, uříznu si hůl a budu si hledat kamarády.“ Uříznul si hůl a šel do lesů, že se dá k loupežníkům.

Hledal a ještě téže noci jich jedenáct objevil. „Co jste zač?“ tázal se jich. Ale loupežníci mu nechtěli nic říci. „Nejste vy lapkové?“ tázal se dále. „Já se mám také stát loupežníkem, a proto hledám sobě rovné. Přijměte mě do vašeho spolku!“ Přijali ho, ale za učedníka, a řekli mu: „Zůstaneš učedníkem, dokavad se neosvědčíš a nevyvedeš tři kousky.“

Druhého dne viděli loupežníci řezníka, jak po cestě žene tele, a řekli Klimkovi: „Vezmeš-li tomu řezníkovi tamhle to tele, aby nevěděl, budeš mít jeden kousek odbytý. Když mu vezmeš i opasek, tak aby si ničeho nevšiml, budeš mít i druhý kousek. Tamhle na poli orá sedlák. Vezmeš-li mu vola, tak aby nic nezpozoroval, budeme mít pečeni. Za peníze z řezníkova opasku koupíme víno, budeme hodovat a ty budeš vyučen loupežnickému řemeslu.“ Klimek na to: „Postarám se o to. Dejte mi jenom starou pochvu a nový kord!“ Dali mu to a Klimek odešel.

Nadešel řezníkovi a na cestu mu hodil starou pochvu. Šel kus dále a na cestu na něj políčil nový kord. Když řezník s teletem přišel k staré pochvě, řekl: „Co s tebou? Kdybys měla aspoň kord!“ Kopl do pochvy a hnal dál. Když hned poté narazil na kord, řekl: „Přece jen bude ta stará pochva k něčemu dobrá!“ Uvázal tele ke stromu a vrátil se pro pochvu. Mezitím však přiskočil Klimek a zatáhl tele do houští. Uřízl mu hlavu, běžel a schoval se s ní do rybníka do rákosí. Řezník se vrátil a koukal, kam se jenom to tele podělo? Klimek začal v rákosí bečet jako tele. Řezník šel za bečením až k rybníku, a když viděl, že se v rákosí hýbe telecí hlava, a slyšel bečení, řekl: „Zatracené tele, ono se mi odvázalo a uteklo do rybníka.“ Klimka ovšem nebylo vidět, neboť se celý schoval pod vodu. Řezník si zul boty, odhodil opasek s penězi, svlékl se a vydal se do rybníka pro tele. Klimek zatím pustil hlavu, vylezl z vody, vzal řezníkův opasek a utekl ke kamarádům i s teletem a s opaskem. Tak měl vyvedeny už dva kousky. Jak ale nyní na sedláka?

Přišel k poli a pozoroval ho. Sedlákovi vypadl z pluhu klínek a ztratil se. Nechal voly stát a odběhl si uříznout nový klínek. Klimek zatím přiskočil, uřízl jednomu volovi ocas, strčil ho druhému do huby a prvního odehnal. Honem vylezl na strom a z plna hrdla křičel: „To je ale podivná věc! To je divná věc!“ Sedlák to slyší, přiběhne a ptá se: „Co je podivná věc?“ Klimek odpověděl: „Tamhle sežral jeden vůl druhého! To snad ještě svět neviděl!“ Sedlák jde a vidí, že vskutku první vůl sežral druhého, neboť mu ještě z tlamy vykukoval ocas. Milý sedlák popadl prut a vola bil, seč mohl, a hnal ho až domů. „Proč toho vola tak biješ?“ ptala se rozzlobeného muže žena. Sedlák odpověděl: „Jak ho nemám bít? Jenom se podívej, ta mrcha sežrala toho druhého!“ Selka se dívala a řekla: „Ten má ale dobré zuby! Vždyť mu ten ocas ukousl, jako by ho uřízl!“ A tak zůstalo při tom, že jeden vůl sežral druhého. Klimek přivedl vola kamarádům.

„Dobře sis počínal!“ pochválili ho. „Budeme hodovat!“ Zabili vola, nadělali klobás a jelit, vařili a pekli. Nakoupili i spoustu vína a piva. Když však jedli a pili, dávali Klimkovi polévku s chlebem, i když sami jedli polévku s nudlemi. Jemu dávali osrdí a jelita, sami ale jedli maso a pečeni. Jemu dali jenom srknout piva, sami však pili lahodné víno. Klimka to mrzelo, ale nic neříkal. Když byli v nejlepším, vyšel Klimek ven a dal se do hrozného křiku: „Lidi, pojďte honem! Tady jsou ty šelmy, co jsem se k nim dal! Pojďte, pochytejte je!“ Loupežníci se ulekli, mysleli, že jsou prozrazeni, a dali se na útěk. Ale Klimek se vrátil, sedl a nechal si chutnat. Jedl pečeni i polévku s nudlemi a pil lahodné víno.

Navečer se loupežníci jeden po druhém trousili do své skrýše. Nalezli Klimka, jak hoduje, a divili se, co to bylo a proč je tak postrašil? Klimek jim odpověděl: „Vy jste pěkné kvítí, sami jste jedli pečeni a pili lahodné víno a mně jste dali jenom pivo a osrdí! Teď si můžete dojíst, co jsem nechal a nechtěl.“ Loupežníci poznali jeho ostrovtipnost a nechali ho být.

Klimek u nich ještě nějaký čas pobyl. Při každé příležitosti však pozoroval, že si mnoho nechávají jen pro sebe a jemu že moc nevěří. Řekl jim napřímo: „Nelíbí se mi mezi vámi. Půjdu a budu sám na sebe.“ A odešel od nich.

Přišel do vesnice, ale nekradl. Prováděl sedlákům žertovné a šelmovské kousky, že se kolikrát váleli smíchem. Jedenkrát se o něm při řízení zmínil rychtář vrchnímu a vrchní zase hraběti.

Hrabě si ho dal zavolat a řekl mu: „Klimku, ty jsi prý takový šprýmař a vyvádíš všelijaké kousky. Pokud mi z konírny odvedeš nejlepšího koně, aby to nikdo neviděl, dostaneš tři sta zlatých.“ – „Postarám se!“ odpověděl Klimek a odešel. Hrabě přikázal štolbovi a všem čeledínům, aby se měli na pozoru.

První dny se Klimek v zámku ani neukázal. Po nějakém čase začal chodit do krčmy, kam chodili i zámečtí pacholci. Slovo dalo slovo, Klimek se s jedním seznámil a chodíval s ním do panské konírny. Tam se seznámil i s druhými. Časem s sebou začal nosit kořalku, aby si zavdali. Kořalky pak nosil čím dál více, až jednou, když si ho už všichni oblíbili, přinesl mnoho kořalky a pobízel je, aby se pořádně napili. Pili, až se všichni opili a usnuli. Tu Klimek, když viděl vhodnou chvíli, svázal štolbovi ruce, na památku ho zaházel koňským trusem, odvázal koně a byl ten tam.

Když se ráno štolba probral a protřel si oči, uviděl, že nejlepší kůň je pryč. Všichni se ulekli, protože se báli hraběte, a šli koně hledat. Ale Klimek už na něm jel přímo k panu hraběti a shrábnul do kapsy vyhraných tři sta zlatých. „Ty, člověče,“ řekl hrabě, „ty bys byl schopen odnést i prostěradlo, na kterém spím!“ – „Postarám se o to!“ řekl Klimek, jako by se už sázel. „Jak?“ divil se hrabě. „Vezmeš prostěradlo z postele, když na něm budu spát?“ – „Ano,“ odvětil Klimek, „postarám se o to.“ – „Dobrá,“ řekl hrabě, „jestli to zvládneš, dostaneš hospodu, pole a tři sta špalků včel.“ – „Postarám se o to,“ řekl Klimek a odešel.

Uplynulo pár dní. Klimek se pomalounku vlichotil k zámecké komorné a začal si s ní známost. Zjistil, že si ráda lízne sladké rosoličky. A tak jí dával příležitost k častějšímu přihnutí, chodil s ní na bály a posílal jí rozličné dary. Brzo to přivedl tak daleko, že ji směl navštěvovat v jejím pokoji.

Dával si pozor, kam komorná schovává klíče od hraběcího pokoje, a když to vyčenichal, přinesl velkou lahev rosolky a pobízel ji, aby se napila. Komorná pila hodně, až na ni přišly dřímoty a usnula. Klimek vzal klíče a tajně otevřel hraběcí pokoj. Hrabě a hraběnka spali. I vylil mezi ně na prostěradlo hrneček hustých kvasnic a schoval se pod postel. Hrabě i hraběnka se probudili, shodili prostěradlo z postele a volali na komornou, aby přinesla nové. Ale než s ním komorná přišla, Klimek už byl s vyhozeným prostěradlem ten tam. „Staré prostěradlo vezmi do prádla, leží na zemi,“ řekl hrabě komorné, když jim dala nové prostěradlo. „Milostpane,“ řekla komorná, „nemohu je najít!“ – „Je na zemi!“ – „Milostpane, není!“ – „Nevím, nevím,“ pravil hrabě, „nebude-li to Klimkovo dílo!“

Ráno Klimek přinesl prostěradlo a se smíchem vypravoval, jak to všechno vykoulel. Hrabě řekl: „Abys nikdy nemusel být špatným člověkem, vezmi si hospodu, pole a tři sta úlů včel a buď živ správně a spravedlivě!“ Tak se z Klimka stal bohatý a moudrý muž.

Stalo se, že se loupežníci dověděli o nynějším Klimkově bohatství, a proto mu vzkázali, že ho někdy poctí svou návštěvou. Že neodejdou jen tak s holýma rukama, to Klimek dobře věděl. Vzkázal jim, aby jen přišli, že se bude těšit, a zatím přemýšlel co a jak. Nejvíce se bál o včely. Udělal si proto tři nové špalky a postavil je mezi ostatní. Jeden nechal prázdný, druhý naplnil kejdou a do třetího vlezl sám. V noci přišli loupežníci a šli především po včelách. Nadzdvihovali úly, jak jsou těžké. Úl s Klimkem se jim zdál být nejtěžší, vzali jej a nesli do lesa. Cestou chtěli ochutnat med a zastavili. Klimek měl u sebe železný háček, chytil prvního za vlasy a pořádně ho zakudlil. „Dej pokoj! Co mě rveš?“ obořil se loupežník na druha. „Já ti nic nedělám,“ odpověděl druhý. Klimek se obrátil a zatahal háčkem i druhého. „No tak,“ spustil nyní druhý, „ty potvoro! Povídáš, že já tě kudlím, a zatím taháš ty mne.“ Začali se hádat, až se chytli a poprali. Mezitím Klimek vylezl nepozorovaně ze špalku a utekl. Když si loupežníci nabili, zase se udobřili a šli, že okusí medu. „Pěkně jsme se nadřeli a hle! Úl je prázdný!“ Odnesli ho nazpátek a vzali jiný těžký a zas ho nesli do lesa. Jeden hned strčil prst do úlu a okusil. „Ten med jaksi smrdí!“ Okusil druhý, okusil i třetí, ale med opravdu dosti zapáchal. Otevřeli úl lépe a spatřili, že tam není ani jedna plástev.

„Na tu lišku musíme jinak!“ řekl mistr loupežníků. Vzali špalek, zanesli ho nazpátek a jakoby nic šli ke Klimkovi do hospody. „Vítám vás, kamarádi! To mě těší, že jste na mne nezapomněli!“ promluvil k nim Klimek. „Jen si poručte, co ráčíte! Co mám, to dám.“ Nanosil jim vína, piva a zvlášť hojně kořalky. Loupežníci pili, až se opili. Klimek přinese ještě další kořalku, nalévá a pobízí, aby pili na šťastné shledání, a oni pili. Klimek pozoroval, že ačkoliv mohou sotva stát na nohou, přece jen se na něj ještě chystají. Chrstnul jim do očí kořalku, popadnul svou hůl z hloží a bil a bil. Ztloukl je, až všichni zůstali ležet. Honem poslal k hraběti pro vojáky. Loupežníci byli pochytáni a odevzdáni právu. Klimek byl potom šťastně a spokojeně živ až do smrti.

ZAKLETÁ

PRINCEZNA

Byl jeden král a měl krásnou dcerušku, ale královna zemřela při jejím porodu. Před smrtí prosila manžela, aby na dceru dával dobrý pozor, že jí bylo předpovězeno, že se jednou ztratí. Král moc na předpovědi a planety nevěřil, ale přece na své krásné dítě dával pozor, a když sám nemohl, požádal starou chůvu, na niž se mohl ve všem spolehnout. Ta dcerušku vychovávala, vykládala jí pohádky, ale nikdy s ní nevyšla na procházku, jen do malinké zahrádky, která byla v paláci a kam nikdo jiný nechodil. Princezna rostla a král se radoval z  její krásy i šlechetného srdce. Ale vždy, když jen pomyslel, že by se jeho dcerka měla ztratit, se mu úzkostí stáhlo srdce.

Princezně bylo dvacet let, když otec musel táhnout do války. Napomínal a prosil chůvu, aby ani ve dne ani v noci děvče neopouštěla a nevycházela z paláce, což ona přislíbila. Nejprve princeznu bavila vykládáním příběhů a historek, aby děvče rozveselila. Jednou ve vyprávění zmínila les, stromy a ostružiny, ptáky a jiné živočichy. Princezna by tak ráda viděla les a prosila chůvu, aby ji jednou do nějakého lesa zavedla, že je jí doma teskno, a prosila tak naléhavě a úpěnlivě, až se chůva dala obměkčit. Vzala služebníky, aby ji doprovázeli, a jeli na procházku. Když dojeli do lesa, vychovatelka s princeznou vystoupily z vozu a procházely se. Jakou radost dívka měla, když poprvé viděla krásnou přírodu! Skákala štěstím, a kde viděla nějaký kvítek, s jásotem k němu voněla. Chůva chodila s ní a radovala se z radosti nevinného děvčete.

Přišly k ostružinovému keři a začaly trhat ostružiny. Najednou, když se chůva zachytila šatem o trn a šat oddělávala – princezna zmizela. Chůva zůstala jako omráčená, pustila se do naříkání, křičela, trhala si vlasy. Nic to nebylo platné: princezna byla pryč. Hledali v okolí, hledali všude možně, ale nikde ani zmínky. Služebníci donesli polomrtvou chůvu domů a každý s ní soucítil, protože princeznu milovala víc než sebe a dobře ji vychovávala. Chuděra si dělala výčitky, že neposlechla krále, a třásla se při myšlence, co král řekne, až se to doví.

Král se brzo vrátil, viděl jen smutné tváře a každý se mu vyhýbal s odpovědí. Ještě v brnění běžel pozdravit dceru a podívat se, jak vyrostla. Vkročil do pokoje, kde bydlela, a obešel ho mráz, když mu chůva plačky vše vyznala a prosila ho za odpuštění. Jeho otcovské srdce krvácelo, protože pozbylo svou jedinou radost na světě. Vrátil se do pokoje a zavřel se tam. Chůvě odpustil. Časem začal uvažovat, jak by dceru vysvobodil. Rozhlásil na všechny strany ztrátu dcery a že kdokoli, kdo o ní ví nebo kdo ji vysvobodí, dostane odměnu, jakou jen bude chtít, či dokonce samu princeznu.

Za nějaký čas přišli ke králi tři vysloužilí vojáci a chtěli hledat princeznu, prý jen aby jim dal na cestu jídlo, že jsou chudobní. Král svolil, protože neodmítal nic, co by mohlo vést k vysvobození princezny. Vojáci šli do lesa, kde se princezna ztratila. K večeru přišli k chaloupce, kde hořelo světlo, vkročili tam, ale nikdo tam nebyl. Nic si z toho nedělali, sedli ke stolu a dali si chutnat. Pak si lehli na půdu do slámy a pěkně usnuli.

Druhý den ráno se radili a domluvili se, že vždy jeden zůstane doma a uvaří oběd a že ostatní půjdou po lese hledat. Dnes vařil nejstarší, rozdělal oheň, postavil hrnce. Když bylo okolo jedenácté, přišel maličký človíček, třásl se zimou a prosil, aby mu dovolil ohřát se. Vysloužilec mu to dovolil. Jen co se mužíček ohřál, začal poskakovat a všechny hrnce rozmilému kuchaři potřískal a rozházel a byl ten tam. Za chvilku přišli domů k obědu ti dva – a museli utřít hubu, když jim starší vyložil, co se s obědem stalo.

Třetí den vařil ten prostřední. Okolo jedenácté přišel mužíček, třásl se zimou a srdečně prosil, aby mu dovolil se ohřát, až kuchař povolil. Zase udělal melu a rozbil a rozházel hrnce. Jak ti dva přišli, měli zlost, ale nejstarší mlčel, protože se mu včera nevedlo lépe. Ale nejmladší se jim vysmíval, že jsou pěkní hrdinové, když se neubránili takovému trpaslíkovi. „Počkejte jen, však já ho naučím sekat dobrotu.“ – „Tebe spíš položit do kolébky a krmit kaší,“ ušklíbl se nejstarší. Nejmladší nic neříkal, už uměl snášet jejich ústrky, a i když věděl, že ho každý má za hlupáka, nechal je při tom.

Čtvrtý den přišla řada na nejmladšího. Rozdělal oheň, postavil hrnce, vzal sekeru a štípal třísky, které pomalu přikládal. K jedenácté přijde mužíček, třese se zimou a prosí, pořád prosí, aby ho nechal se ohřát. Nejmladší mu odsekne: „Jdi pryč od ohně nebo, ti naložím, že tě to bude mrzet.“ Mužíček nedbal a přistoupil k ohni. V tu ránu ho kuchař sekl do nohy, až mu uťal palec a druhý prst. Mužíček pelášil s křikem pryč, a kudy běžel, bylo vidět krůpěje krve, protože před chvílí nasněžil poprašek sněhu. V poledne přišli druzí dva a mysleli si, že zase zůstanou bez jídla. O to více se divili, když jim hloupý Jan, jak mu říkali, naložil na talíř. Ptali se ho, jak to, jestli tu byl trpaslík. „Byl,“ odpověděl Jan, „já jsem mu však dal co proto, odešel s pláčem. Chtěl se ohřát, já jsem mu to nechtěl dovolit, a když neposlechl, pustil jsem mu na noze žilou. Jen se podívejte, kudy šel, tudy krvácel.“

„Dobrá, budeme jej stopovat,“ mysleli si a po obědě šli všichni tři po krvavé stopě, až přišli k chrastí, uprostřed něhož stál starý dub. Stopa nešla dál, a tak odházeli kamení a nalezli díru do země. Poslali Jana pro provazy a spustili se dolů. Přišli do úplně jiného světa, všechno kvetlo, ale květy byly jinačí než u nás a vydávaly ze sebe sluneční zář a lahodnou vůni. Ovoce bylo zralé, avšak bylo ze zlata, potoky hučely jako hudba a místo vody v nich tekla medovina. Ptáci nejkrásnějších barev líbezně zpívali. Přešli hájek a přišli k zámku, který stál na alabastrových sloupech a skvěl se jak měsíc v úplňku, okolo byla zahrada se vzácným ovocem. Vešli do ní a procházeli se.

Jan se sebral a šel do zámku a bloudil po chodbách, až přišel k otevřeným dveřím a u mramorového stolku spatřil sedět krásnou princeznu, hlavu podepřenou bílýma ručkama. Ulekla se, když k ní přistoupil, a tázala se, jak se sem dostal. On jí vše krátce pověděl a ptal se jí, co tu dělá. Povídala, že ji tu několik let vězní malý mužíček a že je dcerou toho a toho krále. Jan poznal, že je to princezna, kterou hledají. Vše jí oznámil a ptal se, kde ten mužíček je. „Je nemocný,“ povídala, „a spí ve svém pokoji.“ – „Zaveď mě k němu,“ prosil Jan. Prosila ho, ať tam nechodí, že přijde o život, jestli ho mužíček spatří. On nedbal a šel.

Mužíček ještě spal. Nad hlavou mu visela zlatá píšťalička. Janovi se líbila a vzal ji. Jak zapískal, přihrnulo se množství černých chlapíčků a hned se jeden přes druhého ptá, co prý poroučí. Vtom se mužíček probudil a zbledl, když viděl píšťaličku v Janových rukách. Jan černým chlapíčkům rozkázal, aby trpaslíka roztrhali, což se hned stalo. Potom vzal princeznu, píšťalku strčil do kapsy a šel ke kamarádům. Všichni si nabrali nejdražších věcí a šli k díře, kterou přišli. Napřed vylezla princezna a po té dva starší, a když byli venku, zasypali díru kamením, aby Jan nemohl ven, a vedli princeznu ke králi.

Ti dva žili v domnění, že ho kamením zabili, ale nevěděli, že ta píšťalka přináší ochranu. Princezna jim musela pod pohrůžkami odpřisáhnout, že je neprozradí a že řekne, že mužík Jana roztrhal. Necháme je u krále a podíváme se, co Jan dělá. Jan chodil po zámku, všechno prohledal a dobře žil, ale moc ho mrzelo, že ho jeho kamarádi chtěli sprovodit ze světa. Konečně ho napadlo, že by mu ti chlapíčci mohli pomoci ven. Šel do pokoje, kde bydlívala princezna, vzal pro ni dvoje šaty, jedny měsíčkové a druhé sluneční, zapískal na píšťalku a hned tu byli ti černí služebníčci a tázali se, co pán poroučí. „Chci vyjít ven na svůj svět tou dírou, kudy jsem přišel.“ Chlapíčci se bez odkladu dali do práce a za chvilku tu byla díra i pěkné schody.

Jan vyšel na světlo Boží. S uzlíčkem, v němž byly šaty, se ubíral ke královu městu. Přišel do města a ptal se, co je tu nového. Povídali mu, že princezna, nedávno nalezená, se bude vdávat a že si bude brát svého osvoboditele. Jana to mrzelo. Šel k domu, kde byl nápis, že je tam nejlepší krejčí v městě. Vešel a žádal, aby ho pan mistr vzal za tovaryše. Ten hned přikývl: „V dobrý čas přicházíte, mám mnoho práce. Tyto dny bude král vdávat dceru a já mám dělat svatební šaty.“ – „Pane mistře,“ řekl Jan, „ty šaty udělám já sám a budete jistojistě spokojen.“ – „Ale mají být hotové za dva dny!“ – „To pranic nevadí,“ ozval se Jan, „určitě to stihnu.“ Potom položil uzlíček do truhly a šel si prohlédnout město. Večer přišel domů, položil se a spal. Ráno se zase sebral a šel do města. Mistr a jeho paní se divili a mysleli, že je tovaryš má za blázny nebo sám blázní. Mistr dal pro jistotu šaty ušít. Večer přijde Jan, mistr se ptá, kdy bude šít a Jan říká: „Na to je dost času, jděte jen spát, ráno budou šaty hotovy.“

Krejčímu to vrtalo hlavou, ani nespal a v noci o tom jejich tovaryši se svou paní hovořili. K ránu spatřili zář jak od měsíce a mysleli, že hoří. Skočili z postele a běželi k tovaryšům. Viděli Jana, jak rozprostírá krásné měsíčkové šaty: „Ty jsem ušil princezně ke svatbě, doneste je na zámek.“ Král je sám vzal a donesl princezně. Jak je princezna uviděla, zaradovala se: „Odkud máte ty šaty, pane mistře? Ale nelžete mi!“ – „Královská Jasnosti, mám nového tovaryše, ten je ušil.“ – „Řekněte mu, že ho pozdravuji, aby ke mně přišel, že ho chci vidět a poděkovat mu osobně.“ – Také krejčímu hned štědře zaplatila a ten šel domů. Povídal Janovi, aby šel k princezně, ale Jan řekl, že ona to k němu má tak daleko jak on k ní a že zaslouží, aby k němu přišla.

Princezna věděla, že je to její vysvoboditel, vzala ty krásné šaty, šla ke králi a všechno mu vyjevila. Král povolal ty dva a přikázal, aby zůstali v pokoji, až on přijde, a ke dveřím dal stráž. Potom šel s princeznou k tovaryši. Jak ho princezna uviděla, poznala ho a král ho vzal s sebou do paláce. Když dojeli, představil ho těm dvěma lhářům a nechal je za jejich nepravost rozsápat.

Tak dostal Jan princeznu a s ní se ještě jednou odebrali do toho druhého světa, nabrali si klenotů a poté píšťalku zahodili, protože měli všeho dostatek. Žili spolu dlouho a blaze a milovali se až do smrti.

KAČENKA

Na předměstí žil chudý švec. Měl šest malých dětí. Nejstarší z nich byla Kačenka, čtrnáctileté děvče. Otec svou početnou rodinu uživil jen stěží, žena mu zemřela, a tak byl na všechnu práci sám.

Jednou v sobotu dodělával práci, aby ji v neděli ráno mohl odevzdat. Teprve pozdě v noci zpozoroval, že nemá dostatek kůže. Kačenka se hned nabídla, že mu pro ni do města dojde. „Vždyť už je pozdě, u kupce budou všichni dávno spát!“ odpověděl otec. Ale Kačenka pravila, že půjde i tak. A budou-li u kupců spát, zaklepe na mládence. Ten je hodný a přívětivý a dojista jí dá vše, co bude potřebovat. Otec jí tedy dal peníze a Kačenka běžela pro kůži.

Na ulicích byla tma, ale Kačenka se nebála a šla až ke kupci. Bylo zavřeno. Zaklepala na mládence, mládenec vstal a dal jí, co chtěla.

Kupec však ještě nespal a slyšel, že mládenec dole v krámě s někým rozpráví. Vzbudilo to v něm podezření: kdo ví, s kým tam mládenec kuje pikle? Ráno si ho tedy nechal zavolat a vyptával se, s kým to v noci byl v krámě? Mládenec mu vše pověděl podle pravdy. Ale nedůvěřivý kupec poslal pro ševce a pro Kačenku, aby k němu v okamžení přišli. „Kačenko, co jsi udělala včera u kupce?“ ptal se jí otec. „Určitě pro nás neposílá jen tak nadarmo.“ – „Nic jsem neudělala,“ řekla Kačenka pevně, protože si nebyla vědoma, že by udělala něco špatného.

Přišli ke kupci a Kačenky se tam vyptávali, jak že to včera všechno bylo? Kačenka vše pověděla podle pravdy. Řekla to stejné, co vypověděl mládenec. Kupec se musel uzardít nad svou nedůvěřivostí. Viděl, že Kačenka je neohrožené a statečné děvče, a zeptal se ševce, zdali by ji u něho nechtěl nechat. Kačenka byla ševcovo nejstarší dítě a vlastně jediná, která mu v domě pomáhala, neboť pilně a obratně pracovala. A tak by ji otec v domácnosti nerad postrádal. Když mu však kupec slíbil, že se o Kačenku dobře postará, švec svolil a Kačenka zůstala u kupce. Kačenka rostla a vyrostla v tak krásnou a vlídnou dívku, že mnoho lidí ke kupci chodilo jen kvůli ní.

Jednou kupec uspořádal hostinu, na kterou přišlo mnoho jiných kupců a spousta dalších pánů. Hosté se nemohli na Kačenku vynadívat a vychvalovali její krásu a spanilost. Kupec ale řekl: „Vskutku, je krásná, ale nejvíce se mi na ní líbí její neohroženost. Kačenka by se nebála, i kdybych ji poslal o půlnoci kamkoli.“

Srdce jednoho z přítomných kupců ukrývalo tajnou zášť vůči Kačence, protože kvůli ní přišel o mnoho zákazníků. A tak tento kupec vycítil dobrou příležitost, jak by se Kačenky zbavil, a řekl: „Přinese-li o půlnoci tři proutky ze šípku a postojí-li u šibenice za městem, zaplatím dvě stě tolarů!“ Kupec se zeptal, zda Kačenka pro ty tři šípkové proutky zajde, a ona hned přisvědčila, že půjde.

Když odbíjela půlnoc, vydala se na cestu. Šla a přišla až k šibenici. U šibenice spatřila dva koně, osedlané a obtěžkané nákladem. Nikdo u nich však nestál. Uřízla si tři proutky ze šípku a obrátila se, aby šla zpátky. U koní jí to však nedalo. Zastavila se a myslela si: „Copak ty koně nemají žádného pána? Tak to bych se mohla svézt!“ Hop! A už uháněla k městu. Brzo však uslyšela, že za ní někdo cválá a je jí v patách. Šťastně se však dostala až k městské bráně, a jakmile vjela dovnitř, brána se za ní zavřela.

Napřed zavedla koně do konírny. Potom si hned pospíšila do večeřadla a všem ukázala ty tři šípkové proutky, co přinesla. Závistivý kupec sázku prohrál. „Ale to není všecko,“ řekla, „pojďte se podívat, co jsem si od šibenice ještě přinesla.“ I šli hosté s Kačenkou do konírny, a když viděli ty dva koně, velmi se divili. A podivili se ještě více, když z koňů sňali pytle a nalezli v nich spoustu stříbrných i zlatých mincí a klenotů.

Koně patřili lupičům. Zloduši se samozřejmě nenadáli, že by jim někdo v noci u šibenice, které se všichni ze strachu vyhýbali, jejich koně vzal, dokonce i s lupem! Kačenka dobře věděla, že se bude muset mít na pozoru.

Netrvalo dlouho a do města přišli dva urození páni. Náhodou přišli ke kupci, který prohrál sázku o dvě stě tolarů. A jak s ním mluvili, mezi řečí se ho vyptávali, co je ve městě nového. Kupec jim povyprávěl o srdnaté Kačence i o své prohře.

„To děvče bych velmi rád viděl,“ řekl jeden z pánů, „nemohl byste to pro nás zařídit?“ Kupec jim slíbil, že je zavede do domu, kde Kačenka u kupce slouží a pobývá.

Co kupec slíbil, to také splnil. Pánové Kačenku obdivovali, chválili její odvahu, opěvovali její krásu, lichotili jí a vůbec se k ní měli velmi úlisně. Jeden dokonce řekl, že je její krásou tak očarován, že mu bez Kačenky pukne srdce, že ji musí dostat za ženu. Všemožně se jí vnucoval, chodil ke kupci ve dne v noci, aby ji mohl vidět, a nepřestával jí lichotit.

Když si získal důvěru kupce a všech v domě, začal Kačenku přemlouvat, aby ho navštívila na jeho zámku. A přemlouval ji tak dlouho, až Kačenka slíbila, že se k němu na zámek podívá.

Slíbila mu, že přijede hned další den. Na cestu se však vydala až třetího dne. V půli cesty vystoupila z kočáru, poslala kočího i s kočárem zpět domů a do zámku došla sama a pěšky.

U zámeckých vrat ležel veliký pes. Kačenka mu hodila kus pečeně a pes zůstal ležet, ani nezavrčel, ani neštěkl. Přišla do zámku na veliké nádvoří. Nikdo tam nebyl. Vešla do pokojů, kde bylo všecko krásné a skvostné. Jeden pokoj krásnější než druhý, ale nikoho nenašla. Přišla až ke skrytému výklenku, odhrnula těžký závěs, vešla a spatřila – Bože, strnula hrůzou, když to viděla – spatřila tam špalek a na něm položenu sekyru. Kolem špalku ležela lidská těla s usekanými hlavami. Polekala se a chtěla vzít nohy na ramena, když vtom zaslechla hlasy a blížící se kroky. Co si měla počít? V smrtelné úzkosti vlezla pod postel, která stála stranou v koutku, schovala se a přikrčila se ke zdi.

I přihrnulo se několik chlapů, jejich hlasy se jí zdály jaksi povědomé. Přivlekli s sebou krásného mládence, položili mu hlavu na špalek a bez váhání ji sťali sekyrou. Přivedli i spanilou dívku a chystali se, že useknou hlavu i jí. Dívčiny bělostné ruce byly ozdobeny prsteny, a tak se loupežníci chtěli nejprve chopit klenotů. Poněvadž však prsteny byly malé a nedaly se jen tak rychle stáhnout, zahřměl jeden ze zlosynů: „Usekněte jí prsty!“ V okamžení prsty odlítly od ruky. Dva se zakutálely až k samému lůžku, kde Kačenka ležela schovaná. Vzápětí padla i hlava té spanilé dívky, načež se ozval hlas: „Nyní má dost, zatím ji nechme, ať nám neujde ta kupcova služka!“ A všichni se kvapem vyhrnuli ze zámku.

Ten hrozný výjev hluboce otřásl Kačenčinou duší. Když ustalo hlomození i hlasy odcházejících vrahů, vylezla Kačenka ze svého úkrytu pod postelí a pospíchala s pomocí Boží domů. Dva prsty, které odletěly až k ní, však vzala s sebou. Psovi hodila zase kus pečeně a šťastně vyvázla ven. Nešla přímo, kde by si na ni ti vrazi určitě počkali, ale šla lesem, dokonce prolézala houštím a neschůdnými místy, aby těm krvežíznivcům nepadla do spárů.

Šťastně se Kačenka dostala domů. Kupec s hrůzou naslouchal, když mu celý ten příběh vypravovala. Radil jí však, aby na sobě nedala nic znát a aby dělala, jako by se vůbec nic nepřihodilo: „A té lotrovské peleši uchystám zasloužený konec!“

Uplynulo několik dní a páni se zase objevili ve městě. Nastávající pan manžel nemeškal a šel navštívit svou nastávající nevěstu. Domlouval jí, proč jej nepřijela navštívit, když přece pro ni bylo přichystáno to nejlepší, co si jen zaslouží. Kačenka se omlouvala, že nemohla, že nebylo kdy, ale že ho co nejdříve navštíví.

Kupec dal vystrojit skvostnou tabuli a velitel vojenské posádky sezval i jiné důstojníky. To vše pod záminkou, aby společnost byla veselejší, hlučnější a hovornější. Všecky kouty a skrytá místa domu potají zaplnilo ozbrojené vojsko.

Když se hosté při hodování rozveselili, každý měl vypravovat nějaký zábavný příběh. Když došla řada na Kačenku, všichni se těšili, že bude něco vtipného vypravovat. Ale Kačenka se omlouvala, že žádnou takovou povídačku neumí, ale že bude vypravovat sen, který se jí tuhle zdál. Hned se dala do vypravování: „Zdálo se mi, že jsem šla dlouhým stromořadím až do tmavého lesa. A za lesem jsem se octla na krásné zelené louce.“ – „Právě taková cesta vede k mému zámku, moje nejmilejší!“ vskočil pochlebný ženich Kačence do řeči. Ale Kačenka, jako by si ho nevšímala, povídala dále: „Z té louky jsem stoupala vzhůru k zámku, který stojí na vysokém vrchu. U toho zámku ležel u vrat veliký pes.“ – „Právě tak jako u mne!“ ozval se opět pan ženich. „Bála jsem se psa, a proto jsem mu hodila kus masa. Projdu branami, samozřejmě že jenom ve snu, na veliké nádvoří a pak do spousty pokojů, jeden byl krásnější než druhý.“ – „Právě tak je to u mne, moje nejmilejší! Kdybyste mne jenom někdy chtěla navštívit, přesvědčíte se, že je to u mne na vlas takové,“ skočil jí urozený pán opět do řeči. Kačenka však vykládala dále: „Když jsem prošla všechny pokoje, přišla jsem až k jakémusi výklenku a v něm jsem nalezla lůžko, špalek a sekyru.“

Kačenka zmlkla a pátravým pohledem popatřila na pána, který jí dosavad ve víře, že nebude vyzrazen, všetečně skákal do řeči. Nyní však zaražen zmlknul. Kačenka pokračovala: „Za špalkem leželo mnoho mrtvých těl s usekanými hlavami. Obešla mne hrůza a chtěla jsem utéct. A vtom slyším lidské hlasy. Roztřesená strachem jsem vlezla pod postel. Ani jsem nedutala, ani jsem nedýchala, jen jsem čekala, kdy mě objeví a utnou mi hlavu… Sen pokračoval: Jak tak ležím, zdá se mi dále, že přivedli krásného mládence a sličnou dívku. Mládencovi sťali hned hlavu a dívce usekli napřed prsty, až daleko odletěly, protože se nemohli dočkat jejích nádherných prstenů. Pak s ní učinili to samé co s mládencem. Na to jeden hlas řekl: ‚Pojďte, ať nepromeškáme tu kupeckou služku!‘ Všichni se hned vytratili. Já jsem pak rychle vylezla a utíkala pryč, seč mi nohy stačily, cestou necestou. A šťastně jsem se probudila. Ještě že mě ti loupežníci ve spaní nezamordovali!“ pravila ke svému nastávajícímu, jehož tvář dostávala každou chvilku jinou barvu. „Kdyby mě zabili, že byste se určitě usoužil žalem, můj nejmilejší pane ženichu?“ – „Ó, dojista! Ale…,“ koktal pomatený urozený pán, zloduch a loupežník, „… ale v mém zámku je vše jinak, toto byl jen sen, jen pouhý sen, klam a mam!“ Kačenka zvážněla: „To, co jsem vypravovala, žádný sen, klam a mam nebyl. A přede všemi shromážděnými hosty přináším tyto důkazy.“ Položila na stůl dva prsty, které v zámku domnělého pána při odchodu vzala. To bylo smluvené heslo. Rázem se ze všech stran rozlétly dveře, vyhrnula se kopa vojáků, kteří se chopili všech zloduchů, převlečených za pány. Bylo jich dvanáct: protože když to nešlo lstí, chtěli se toho dne Kačence pomstít násilím.

Všech dvanáct bylo uvrženo do žaláře a za několik dní ani jeden z nich neunikl nejpřísnější spravedlnosti.

Kačenka se zanedlouho provdala za zámožného kupce. A stejně jako doposavad nepřestávala být oporou svému otci a svým bratříčkům a sestřičkám. Bůh jí požehnal kopou dětí, dobrým živobytím a dostatkem všech statků tohoto světa.

VODNÍKOVA ŽENA

Byla jedna mladá hospodyně a jmenovala se Liduška. Právě máchala prádlo u potoka a vtom k ní připlave veliká, tlustá žába. Ta žába byla tak ošklivá, až se jí Liduška polekala a uskočila několik kroků. Žába se před Liduškou roztáhla ve vodě právě na tom místě, kde předtím máchala; roztáhla se a rozevírala na Lidušku tlamu, jako by jí chtěla něco říci, a nechtěla se hnout z místa. Liduška si pomyslela: „Ty jedna tlustá žábo, co ty tady chceš a proč na mě tak otvíráš tu svou tlamu?“ A praštila po ní prádlem, které právě držela v ruce, aby ji odehnala a mohla dál máchat. Žába se sice ztratila pod vodou, ale než se Liduška nadála, byla tu zas a plavala si to rovnou k ní. Liduška ji zase odháněla, ale žába k ní připlavala nazpátek, rozvírala na ni tlamu a nebylo možné se jí zbavit, pořád se jí míchala do práce. „Už plav pryč, ty tlustá žábo! A až budeš mít mladé, jen si pro mě přijď, půjdu ti za kmotru!“ křikla Liduška rozhněvaně a plácla po ní košilí. „Tak, tak, tak!“ zaskřehotala žába, ztratila se pod vodou a nemíchala se jí už do práce.

Za pár dní přišla Liduška zase k potoku máchat na tom svém místě prádlo. Tu se opět v okamžiku vynoří ta škaredá žába, která však nebyla už tak tlustá, a zakvákala: „Vidíš, já už mám malé, a proto tě přicházím požádat, abys mi šla za kmotru, jak jsi mi slíbila.“ Liduška si vzpomněla, že na žábu tuhle křikla, ať se vrátí, až bude mít mladé, a že jí půjde za kmotru. I když měla strach, netroufala si nesplnit, co slíbila. „Ale, ty bláhová žábo, kampak s tebou mám jít, abych mohla splnit, co po mně žádáš a co jsem ti slíbila?“ otázala se jí Liduška plna úzkosti.

„Pojď, pojď, pojď!“ zakvákala žába a plavala dále po vodě. Naše milá kmotra za ní smutně kráčela po břehu. Žába plavala dál a dál, a když připlavala až ke splavu, zůstala stát a kuňkala: „Neboj se, neboj, milá kmotro: tady ten kámen odval, najdeš pod ním schody, které tě zavedou do mého příbytku. Neboj a pojď. Já plavu napřed!“ Ponořila se pod vodu a milá Liduška si nevěděla jiné rady než udělat, co žába kuňkala.

Odvalila kámen a viděla, že dolů pod splav doopravdy vedou schody. Ale jaké to byly schody! Nebyly ani dřevěné ani kamenné, ale z nejčistšího křišťálu, celé průsvitné, jako by vrstvy vody na sobě ležely. Liduška ostýchavě sešla několik schodů, ale žába jí už hopsala naproti a kuňkala a kvákala a skřehotala, protože měla velikou radost, že jejím žabičkám a žabáčkům Liduška půjde za kmotru. A tak se Liduška nenechala rozptylovat tím, co bylo kolem, a poslušně kráčela dolů po těch krásných schodech.

Brzo byly u cíle a před nimi se skvěl žabí palác, celičký vystavěný z křišťálově průzračné vody. Tak jako schody, po kterých Liduška kráčela dolů, bylo celé žabí obydlíčko jasné a světlé, třpytivé a zářivé, zkrátka jako z křišťálu. Žába nepřestávala radostně poskakovat kolem Lidušky a hned ji zavedla ke svým malým žabkám.

Když bylo po obřadech a Liduška se stala žabí kmotrou, nastalo hlučné hodování. Ke slavnostní tabuli přiskákalo a připlavalo mnoho žab z blízka i z dáli. Všechny Lidušku obskakovaly a s velkým skřehotem a vřískotem se veselily. Stůl se prohýbal jídlem, všemožnými vařenými, pečenými a smaženými pokrmy – samými rybami: nejkrásnějšími kapry, štikami, ploticemi, pstruhy, bělicemi, okouny, cejny… Některé Liduška dokonce nikdy předtím neviděla. Všechno ji uvádělo v úžas. A když bylo potom po jídle, procházela se po příbytku, aby si všecko ještě jednou dobře prohlédla.

Tu přišla do jednoho zvláštního výklenku, který vypadal jako kuchyně, a spatřila v něm mnoho dlouhých polic a na těch policích jeden hrníček vedle druhého. Vrtalo jí hlavou, proč je na každém z nich poklička. Nedalo jí to a z jednoho hrníčku pokličku odklopila. Tu z hrníčku vyletí bílá holubinka, radostně zatřepotá křidélky, vznese se vzhůru a zmizí. Liduška vezme druhý hrníček, zas ho odklopí, a hle! Zas vyletí z něho překrásná bílá holubička, radostně zatřepotá křídly, vznese se vzhůru a zmizí. A Liduška vezme a odklopí třetí hrníček a vylétne z něj třetí bílá holubice, radostně zatřepotá křídly, vyletí vzhůru a je ta tam. I divila se Liduška, proč je tu zavřeno tolik nádherných bílých holubic. Vždyť Pán Bůh dal každému člověku nesmrtelnou duši, aby byl věčně živ, a ptákům dal křídla, aby volně a bezstarostně poletovali po celé zemi. „To je přece velká nespravedlnost,“ řekla si v duchu, „že jste zde uvězněny v takové tmě! Počkejte, milé holubinky, všecky vás propustím na svobodu!“ Rychle odklápěla hrníček po hrníčku a z každého vyletěla bílá holubice, a jako by chtěla poděkovat za vysvobození z temného vězení, zatřepetala každá křídly, vznesla se do výšky a ztratila se jí z dohledu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moravské národní pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.